ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/27886/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року (суддя Дєєв М.В.) в адміністративній справі за позовом Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,- 
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №71118/26/15/07/3633007312/ДПС/ТД-ФС від 17 вересня 2024 року, винесену відносно ФОП ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, зазначив, що відповідачем неправомірно винесено постанову про накладення штрафу, оскільки її винесено на підставі необґрунтованих висновків, які були виявлені у ході фактичної перевірки проведеної податковим органом. Позивач вважає, що постанова є неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки не відповідає чинному законодавству та прийнятий на підставі хибних висновків, оскільки договір про співпрацю є документом, який регламентує взаємовідносини сторін у процесі їх діяльності у певній галузі. Цей договір не встановлює жодних зобов`язань між партнерами, але засвідчує факт виникнення партнерства та узгоджує правила такої взаємодії, а тому ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не здійснюють діяльність, яка заборонена законодавством, не перебувають у трудових відносинах, оскільки є партнерами, тобто особами, які спільно діють задля реалізації спільної справи (управління та організації роботи торгової точки). З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що укладання ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) цивільно-правового Договору про співпрацю від 15.04.2024, не звільняло ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від обов`язку виконати дії, передбачені чинним законодавством України, щодо оформлення з ОСОБА_2 трудового договору (контракту) та повідомлення органів ДПС про прийняття його на роботу. Відповідно до матеріалів, на підставі яких була винесена Постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 71118/26/15/07/3633007312/ДПС/ТД-ФС від 17.09.2024, ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) порушив вимоги законів про працю в частині допущення працівника до роботи без оформлення трудового договору та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, вважаємо, що Постанова Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 71118/26/15/07/3633007312/ ДПС/ТД-ФС від 17.09.2024 відносно ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є правомірною, обґрунтованою та винесеною в порядку та у відповідності до вимог норм чинного законодавства України. Щодо висновків суду в справі про те, що факт проведення розрахункових операцій ФОП ОСОБА_2 та продажу товару у магазині за адресою: АДРЕСА_1 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під час фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , не може бути самодостатньою підставою на підтвердження трудового характеру правовідносин між вказаними особами, а є наслідком реалізації договору про співпрацю фізичних осіб-підприємців. Так, предметом Договору про співпрацю від 15.04.2024, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) є процес праці, а не її кінцевий результат. Також, в укладеному Договорі про співпрацю від 15.04.2024 не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання спільно діяти з приводу управління та організації роботи торгової точки, а саме: підтримувати позитивну репутацію магазину, аналізувати конкурентоспроможності, вносити пропозиції з підвищення продажів. В самому договорі не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен бути виконаний, не визначений конкретний перелік завдань роботи, її обсяг, види тощо. Договір про співпрацю від 15.04.2024 , укладений ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), не був спрямований на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а був пов`язаний із самим процесом праці, роботи мали триваючий характер, що є характерним для трудових функцій. Таким чином, правовідносини між позивачем та ОСОБА_2 фактично мали характер трудових правовідносин. Також, згідно з копією Акта (довідки) Головного управління ДПС у м. Києві фактичної перевірки реєстраційний № 71118/26/15/07/3633007312 від 24.06.2024, перед початком перевірки (14.06.2024 о 11:31 год) проведено контрольну розрахункову операцію, а саме: покупка навушників «Apple AirPods 2» по ціні 4599,00 грн. Розрахунок провів продавець ОСОБА_2 , який перебував на своєму робочому місці та виконував трудову функцію, при цьому, готівку отримав, товар та чек видав. Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 допустив до роботи продавцем ОСОБА_2 без укладення трудового договору та повідомлення органу ДПС про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, документально встановлено, що під час проведення Головним управлінням ДПС у м. Києві фактичної перевірки, 14.06.2024 ОСОБА_2 фактично виконував трудову функцію продавця в межах господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що відповідає ознакам трудового договору.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У додаткових поясненнях Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці просить суд урахувати висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.03.2025 у справі № 260/4202/24, адміністративне провадження № К/990/48504/24.
Позивачем, неодноразово до суду надавались додаткові пояснення у яких зазначено, що за договором про співпрацю від 01.07.2024 не передбачалась можливість обміну співробітниками, оскільки в даному випадку кожен із підприємців брав на себе обов`язок щодо виконання певних зобов`язань за угодою. З огляду на наведене, судова практика, на яку покликається відповідач не є релевантною до даних правовідносин. Відтак, вважаємо неможливим застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду викладених у постанові від 06.03.2025 у справі № 260/4202/24, адміністративне провадження № К/990/48504/24. Сталою та послідовною практикою Верховного Суду (справи № 826/5591/15, № 826/14889/18, № 826/1432/17, № 821/516/16) передбачено, що відносини щодо здійснення особою у статусі фізичної особи-підприємця, як суб`єктом господарювання певних робіт (послуг) для інших юридичних чи фізичних осіб, з якими цією фізичною особою укладено ще й трудовий договір, не повинні автоматично розцінюватися як такі, що є трудовими. Верховний Суд неодноразово висловлював позицію щодо відмінностей між трудовими та цивільними (господарськими) правовідносинами. Суд дослідив матеріали справи та виснував, що ОСОБА_2 (якого податковий орган самостійно визначив працівниками позивача) має статус фізичної особи-підприємця, що передбачає сплату ним, зокрема, єдиного внеску, внаслідок чого вищезазначена мета по утриманню належних відрахувань досягається. Відсутність належних та допустимих доказів порушення трудового законодавства позивачем, виключає підстави для притягнення такої особи до відповідальності, встановленої частиною 2 статті 265 КЗпП України. Відповідач не надав належних, допустимих і достатніх доказів того, що фізичні особи, які відображені в акті фактичної перевірки та в оскаржуваній постанові (які є фізичними особами-підприємцями) здійснювали якусь трудову діяльність у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Фото та відео здійснення трудової діяльності ФОП ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Ні інспекторами, ані посадовими особами відповідача не встановлено та недоведено, що ФОП ОСОБА_2 систематично виконували будь-які трудові функції для позивача, які могли б свідчити про наявність трудових відносин між ними та отримання за це грошової винагороди. Сам факт проведення розрахункових операцій фізичною особою-підприємцем та продажу товару у магазині під час фактичної перевірки у позивача не може бути самостійною та самодостатньою підставою на підтвердження трудового характеру правовідносин між фізичною особою- підприємцем та позивачем, а є наслідком реалізації договору про співпрацю.
Скаржником, до суду надано заперечення на додаткові пояснення позивача, в яких зазначено, що фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ані під час розгляду Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення стосовно ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) не надано доказів, які підтверджували виконання сторонами умов Договору про співпрацю від 15.04.2024, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а також не надано доказів, які підтверджували відсутність перебування ОСОБА_2 в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Вищезазначене свідчить про безпідставність позовних вимог ФОП ОСОБА_1 . Крім того, судами у подібних правовідносинах прийняті рішення на користь Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, зокрема у справі 160/24822/24, у справі № 160/28656/24.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19 серпня 2024 року до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшов лист Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № Ц/3.1/1873-ЦА-24 від 06 серпня 2024 року, згідно з яким розглянуло матеріали фактичної перевірки Головного управління ДПС у м. Києві відносно ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Згідно копії Акта (довідки) фактичної перевірки від 24.06.2024, реєстраційний №71118/26/15/07/3633007312 Головним управлінням ДПС у м.Києві у період з 14.06.2024 по 21.06.2024 проведено перевірку господарської одиниці – магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 ,. РНОКПП НОМЕР_1 . Виявлено факт порушення законодавства про працю в частині допущення до роботи без оформлення трудового договору однієї особи, а саме: ОСОБА_2 .
Згідно з даними витягу з Веб-порталу ПФУ (https://portal.pfu.gov.ua/) про Поточний список працівників страхувальника ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 станом на 21.08.2024 в РЗО відсутня інформація щодо жодного актуального звіту страхувальника за формою Додаток 4 по ЄСВ за останні два роки.
Разом з тим, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: ОСОБА_2 зареєстрований як Фізична особа-підприємець, дата запису: 24.05.2024, номер запису: 2010350000000152380. Основний вид діяльності: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.
Листом Головного управління ДПС у м.Києві «Про надання інформації відповідно до акту фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )» від 10.09.2024 №26899/26-15-07-7-01-04, наданим на запит Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, надійшла копія Договору про співпрацю від 15 квітня 2024 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (Сторона-1) та ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 (Сторона-1) (вхідний № 22983/ПС/1-24 від 10.09.2024 Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці).
Під час розгляду справи про накладення штрафу відносно ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 встановлено, що 10.07.2024, листом Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, надійшла копія Акта (довідки) фактичної перевірки від 24.06.2024, реєстраційний № 9457/Ж5/17-00-07-05-17/ НОМЕР_1 під час проведення перевірки у відношенні ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , Головним управлінням ДПС у Рівненській області виявлено факт порушення законодавства про працю в частині допущення до роботи без оформлення трудового договору .
На підставі матеріалів Головного управління ДПС у Рівненській області, враховуючи, що ФОП ОСОБА_1 є платником податку другої групи у відношенні ФОП ОСОБА_1 , застосовано попередження №9457/Ж5/17-00-07-05-17/3633007312/ДПС/ТД-ПР від 23.07.2024.
Вищезазначене свідчить, що ФОП ОСОБА_1 , повторно протягом двох років з дня виявлення, вчинено порушення щодо допуску трьох працівників до роботи без укладення трудового договору (контракту), відповідно, за вказане повторне порушення відповідальність передбачена абзацом 3 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.
На підставі акта (довідки) фактичної перевірки Головного управління ДПС в м.Києві від 24.06.2024 №71118/26/15/07/3633007312, заступник начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Бланк С. В. виніс постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 17.09.2024 №71118/26/15/07/3633007312/ДПС/ТД-ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 240 000,00 грн за порушення вимог статті 24 Кодексу законів про працю України.
Позивач вважає вказану постанову протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Порядок проведення фактичної перевірки визначено статтею 80 Податкового кодексу України, (далі - ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.
Під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо) (пункт 80.6 статті 80 ПК України).
Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.
Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.
Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Згідно з пунктом 86.5 статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).
Згідно з підпунктом 20.1.47 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право отримувати пояснення від роботодавців та/або їх працівників, та/або осіб, праця яких використовується без документального оформлення, під час проведення перевірок з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), дотримання податковим агентом податкового законодавства щодо оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом.
Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509), у пункті 1 та 2 якого визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2-7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».
Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що акт перевірки територіального органу ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійною підставою для накладення штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України.
Висновки, щодо застосування зазначених положень, а також стосовно того, що акт перевірки є документом, що підтверджує факт її проведення, викладені у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20, від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23.
Щодо факту порушення позивачем вимог частини 4 статті 24 КЗпП України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
1) при організованому наборі працівників;
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
3) при укладенні контракту;
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;
6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;
6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;
7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
Абзацом першим постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.
Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 815/5427/17, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, у справі № 1840/2507/18, у справі № 824/896/18-а, від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18, від 27 червня 2024 року у справі №380/761/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 460/13803/21.
Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі № 560/407/19 вказав, що відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця. При цьому, має бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем найманої праці.
Факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору має бути підтверджений достатнім обсягом доказів, що характеризують відносини особи та суб`єкта господарювання, який його наймає, як трудові, від таких осіб повинно бути відібрано пояснення.
У акті, складеному за наслідками перевірки, мають фіксуватись лише ті порушення, які достеменно підтверджені доказами (документами, поясненнями тощо) у обсязі, що дозволяє беззаперечно стверджувати про виявлені факти. При цьому, такі докази не мають носити суперечливий характер, допускати неоднозначне тлумачення.
Важливість відображення (фіксації) у акті, складеному за наслідками проведеної уповноваженим органом перевірки, достовірної і повної інформації обумовлено тим, що такий документ є підставою для застосування фінансових санкцій та становить основну частину доказової бази при розгляді справи про накладення штрафу.
Отже, контролюючий орган, під час здійснення фактичної перевірки в межах наданої компетенції, зобов`язаний був перевірити і з`ясувати усі обставини, які охоплювались предметом перевірки, зокрема, в частині факту допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а також підтвердити такі належними та допустимими доказами.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно положень статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність зазначених вище доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок цих доказів у їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідач не надав доказів на підтвердження наявності фактичних трудових відносин між позивачем та ФОП ОСОБА_2 , посадовими особами відповідача не встановлено і не доведено, що зазначені особи на постійній основі виконували роботу (трудові функції) з продажу товарів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачеві, приймав готівкові кошти від споживачів або систематично виконував будь-які інші трудові функції для позивача, які могли б свідчити про наявність трудових відносин між ними та отримання за це грошової винагороди.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень має подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Як зазначено в акті фактичної перевірки №71118/26/15/07/3633007312 від 24 червня 2024 року, на підставі якого в подальшому винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу, між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не укладено на момент проведення фактичної перевірки трудової угоди.
Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем та не здійснює трудову діяльність, а є партнером який діє шляхом об`єднання фінансових активів і зусиль спільно діяти з приводу управління та організації роботи торгової точки. 
Так, відповідно до долученої до матеріалів справи копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: ОСОБА_2 зареєстрований як Фізична особа-підприємець, дата запису: 24.05.2024, номер запису: 2010350000000152380. Основний вид діяльності: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.
Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено Договір про співпрацю від 15.04.2024, що укладений між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , відповідно до умов якого сторони за цими Договорами зобов`язалися шляхом об`єднання фінансових активів і зусиль спільно діяти з приводу управління та організації роботи торгової точки за адресою: АДРЕСА_1 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а саме: підтримувати позитивну репутацію магазину, аналізувати конкурентоспроможність, вносити пропозиції з підвищення продажів.
Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Колегія суддів зауважує, що факт перебування ФОП ОСОБА_2 у магазині позивача під час проведення фактичної перевірки не може бути самодостатньою підставою на підтвердження трудового характеру правовідносин між ними та позивачем, а є наслідком реалізації договору про співпрацю фізичних осіб-підприємців.
Відповідачем не доведено, з огляду на які обставини можна було би зробити беззаперечний висновок про наявність трудових правовідносин між позивачем та ФОП ОСОБА_2 .. Факт його фізичної присутності у момент проведення фактичної перевірки у сукупності з іншими обставинами суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки його недостатньо для висновку про роботу цих осіб без оформлення трудового договору у ФОП ОСОБА_1 ..
У матеріалах акту фактичної перевірки відсутні обставини та докази, які могли б підтверджувати, яку саме роботу, на якій посаді, в межах якого трудового розпорядку та за яких умов оплати праці виконувала зазначена особа. Відповідно, відсутні підстави для висновку про наявність між позивачем та ФОП ОСОБА_2 правовідносин, що мають ознаки трудових.
З урахуванням фактичних обставин цієї справи, колегія суддів звертає увагу, що складений відповідачем акт за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 не містить належних, допустимих і достовірних доказів, які б беззаперечно підтверджували факт виконання ФОП ОСОБА_2 трудових функцій на користь позивача. 
Посилання відповідача лише на фізичну присутність під час перевірки не дають підстав для обґрунтованого висновку про наявність між ФОП ОСОБА_2 та позивачем трудових правовідносин. Відповідач не зафіксував факту виконання робіт, не відібрав пояснення, не зафіксував процес інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- чи відеотехніки, а також не надав доказів щодо характеру виконуваних ФОП ОСОБА_2 дій та обставин, необхідних для ідентифікації правовідносин як трудових. Таким чином, суб`єкт владних повноважень не виконав свого обов`язку щодо підтвердження викладених в акті тверджень належними доказами.
Вищевказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 240/23781/23.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 260/4202/24, оскільки правовідносини у цій справі та справі № 260/4202/24 не є аналогічними. 
Висновок у справі № 260/4202/24 викладений за встановлення інших фактичних обставин справи, та стосується неприпустимості обміну персоналом (працівниками) між суб`єктами господарювання на підставі договорів про співробітництво, у справі № 260/4202/24 встановлено залучення працівників однієї сторони до виконання роботи на користь іншої сторони. Натомість, у цій справі, договори про співпрацю не передбачають обміну персоналом.
Крім того, у справі № 260/4202/24 встановлено, що «в акті фактичної перевірки від 29 березня 2024 року №3942/0716/14/РРО/ НОМЕР_1 , до якого долучено пояснення, чеки з бази даних СОР РРО, фотофіксація порушень, акт відмови від підпису направлень, акт відмови від підпису матеріалів перевірки Х-звітів РРО, встановлено факт реалізації ОСОБА_2 5 банок пива (при цьому право на роздрібну торгівлю пивом має тільки ФОП ОСОБА_1 )».
Натомість, у матеріалах справи, що розглядається, відсутні докази здійснення трудової функції особами, які перебували у приміщенні магазину позивача під час фактичної перевірки.
Верховний Суд у справі № 260/4202/24 наголосив: «Ключовим фактором є фактичний характер співпраці. Систематичне виконання особою трудових функцій в інтересах іншого підприємця, без укладення трудового договору, кваліфікується як приховані трудові відносини, що є порушенням трудового законодавства. Факт здійснення розрахункових операцій або продажу товарів особою, яка не має офіційного працевлаштування, за відсутності переконливих доказів протилежного, може слугувати вагомим, але не вичерпним доказом таких відносин. Вирішальним у спорах є встановлення реальних обставин співпраці, а не лише формальне тлумачення договірних положень».
Зважаючи на наведене, колегія суддів зауважує про те, що без доведення цих обставин належними доказами, посилання в акті фактичної перевірки лише на сам факт проведення розрахункових операцій під час проведення перевірки є недостатнім для висновку про його працевлаштування позивачем без оформлення трудового договору. 
Тому, відсутність належних та допустимих доказів порушення трудового законодавства позивачем виключає підстави для притягнення його до відповідальності на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.
За встановлених обставин, висновки відповідача не відповідають критерію доведення «поза розумними сумнівом», яким повинен керуватись суд при оцінці доказів, про що зазначив у своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України», практику якого згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосовувати судами як джерела права.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскаржувана постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 17 вересня 2024 року №71118/26/15/07/3633007312/ДПС/ТД-ФС є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров