ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 752/14625/20
провадження № 51 - 2485 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
виправданої                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 7 лютого 2024 року у об`єднаному кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100040008706стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , 
за ч. 1. ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 296 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалася у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 296 КК.
Ухвалою Голосіївського районного суду від 12 січня 2022 року за заявами потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінальне провадження в частині пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення за частинами 1, 2 ст. 125 КК закрито у зв`язку із відмовою потерпілих від підтримання обвинувачення, яке є приватним, а подальший судовий розгляд кримінального провадження здійснювався лише в частині пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 1 ст. 296 КК.
Так, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалася у тому, що вона 13 вересня 2017 року приблизно о 00:05 та о 2:30 ( АДРЕСА_2 ) у коридорі загального користування біля квартири АДРЕСА_3 голосно стукала у двері вказаної квартири, фарбою написала на стінах нецензурні слова, намагалася зламати дверну ручку квартири АДРЕСА_3 , запальничкою палила кнопку дверного дзвінка, голосно кричала, висловлюючись нецензурною лайкою), тобто у умисному порушенні громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, за обставин, детально викладених у вироку.
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 296 КК та виправдано, оскільки не доведено, що вчинено зазначене кримінальне правопорушення.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду  - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує на те, що суди безпідставно визнали неналежним та недопустимим доказом наданий потерпілою диск з відеозаписами, на яких зафіксовано поведінку ОСОБА_6 , проте не дослідили їх, і як наслідок не надали оцінки суті цих відеозаписів. Зазначає, що суд першої інстанції не вказав у чому полягає неузгодженість показань потерпілої та свідків. Вказує на відсутність в матеріалах кримінального провадження аудіозапису судового засідання від 9 листопада 2022 року, в якому допитувався свідок ОСОБА_8 , а також про неналежну якість аудіозаписів судових засідань, де допитувався свідок ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_11 . Зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 374 КПК у вироку зазначив суперечливі, протилежні та фактично взаємовиключні підстави для виправдання ОСОБА_6 . Вказує, шо судом першої інстанції також не надано оцінки доведеності винуватості та наявності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126 КК. Зазначає, що апеляційний суд, в порушення вимог ст. 419 КПК, належним чином не перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, надав неправильну оцінку наявним в справі доказам, погодився в цілому із висновками суду першої інстанції. Вказує, що суд апеляційної інстанції, спростувавши висновки місцевого суду про порушення строків досудового розслідування, не виключив таке посилання із вироку суду. Зазначає, що апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, хоча сторона обвинувачення наполягала, що пояснення потерпілої і свідків та письмові докази у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їй дій.
В запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій-без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор частково підтримав касаційну скаргу сторони захисту, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Виправдана та її захисник заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
Як убачається зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів, серед іншого, зводиться до неналежної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, які призвели до незаконного виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК, є необґрунтованими з огляду на таке.
Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого.
Частиною 3 ст. 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
Матеріали справи свідчать, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про недоведеність того, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 296 КК, вчинено та обґрунтовано виправдав останню.
Разом із цим, суд зазначив у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 , з яким погоджується й колегія суддів.
При цьому, з врахуванням висновку експерта №24327/19- 35 в частині визначення дат створення та зміни відеофайлів (10 жовтня 2017 року, 15  вересня 2017 року та 17 вересня 2017 року) та за відсутності даних щодо носія інформації, на який вони були зафіксовані та проведення його огляду на предмет визначення дат здійснення відповідних записів, місцевий суд визнав дані оптичного диску такими, що містять неналежні та недопустимі докази, а тому дані вказаного носія інформації не можуть як спростувати показання обвинуваченої, так і підтвердити показання потерпілої та свідка, оскільки внаслідок порушення порядку їх отримання, відсутня можливість встановити достовірні дати створення відповідних записів.
Надаючи оцінку показанням потерпілої ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_8 та обвинуваченої, які були надані останніми у судових засідання, суд першої інстанції дійшов висновку, що подружжя ОСОБА_12 станом на вересень 2017 перебувало у стадії розлучення, з приводу чого між ними постійно виникали конфлікти, сварки та один з таких конфліктів стався 13 вересня 2017 року.
З приводу показань потерпілої, свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , то місцевий суд зазначив, що вони є неузгодженими та не доводять поза розумнім сумнівом, що у визначений у протоколі час і місце ОСОБА_6 вчинила хуліганські дії та вони носили характер особливої зухвалості.
Щодо здійснення надписів на стіні поруч із вхідними дверима, то місцевий суд зазначив, що стороною обвинувачення не надано допустимих доказів того, який саме надпис на стіні був здійснений та, те, що він був виконаний саме ОСОБА_6 , а самі фотосвітлини, що містилися на оптичному диску, містить дані про наявні на стінах надписи, але вони є різними за змістом. Встановити відповідність того, чи іншого надпису певній даті, суд позбавлений можливості. 
При цьому місцевий суд не взяв до уваги та відхилив дані, які містяться у протоколі огляду від 31 жовтня 2017 року, згідно якого було оглянуту загальний коридор на 18 поверсі будинку АДРЕСА_2 та встановлено наявність різних красок, мотивуючи це тим, що вони не доводять обставини, які підлягають доказуванню у даному проваджені, зокрема з тих підстав, що огляд був проведений 31 жовтня 2017  року, між тим, як події відбувалися 13 вересня 2017 року.
З врахування наведеного місцевий суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, за наслідками дослідження яких поза розумнім сумнівом, можна було б прийти до висновку, що ОСОБА_6 вчинила хуліганські дії у визначені у обвинувальному акті час і місті, з мотивів явної неповаги до суспільства та вони супроводжувалися особливою зухвалістю.
Доводи прокурора, аналогічні за змістом доводам, викладеним у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх і визнав неспроможними, а тому відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення.
Апеляційний суд у своєму рішенні спростував твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_6 та відповідно до вимог ст. 419КПК належним чином мотивував своє рішення. Ухвала повною мірою відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Зокрема, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, що стороною обвинувачення не доведено, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_6 .
При цьому суд апеляційної інстанції наголосив, що для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 296 КК не достатньо щоб інкриміновані події відбувалися вночі, багатоповерховому будинку, продовжені поза межами квартири, відкрито для сусідів на що звертає увагу прокурор, а даних щодо порушення спокою звичайного способу життя, відпочинку мешканців будинку або інших громадян матеріали справи не містять.
Також апеляційний суд зауважив, що судом першої інстанції небезпідставно зазначено, що між подружжям постійно виникали конфлікти, сварки тощо та один з таких конфліктів стався 13 вересня 2017 року і сторони кримінального провадження не заперечують наявності таких конфліктних відносин між ними, а стороною обвинувачення не доведено, що дії ОСОБА_6 були вчинені саме з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалися особливою зухвалістю.
З приводу доводів прокурора про те, що суд не надав оцінки дій ОСОБА_6 з точки зору наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126 КК, то колегія суддів визнала їх безпідставними, мотивуючи це тим, що обвинувачення за ст. 126 КК ОСОБА_6 не висувалось, а інший об`єкт посягання, на відміну від ч. 1 ст. 296 КК, свідчить про неможливість перекваліфікації її дій.
Щодо посилання місцевого суду у вироку на відсутність доказів, які доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні хуліганських дій, то колегія суддів зазначила, що такі висновки суду не свідчать про суперечливість підстав виправдання, як на це посилається прокурор.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції визнав помилковими висновки суду першої інстанції про те, що повідомлення про підозру та зміна раніше повідомленої підозри були складені не уповноваженими на те службовими особами, а також висновки про те, що оскільки строки досудового у даному об`єднаному кримінальному проваджені продовжувалися слідчим суддею, тому усі дії, які відбувалися у даному кримінальному проваджені після 27 вересня 2019 року, відбувалися у порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 3, ст. 113, ст. 283 КПК, тобто поза межами строків досудового розслідування, зокрема і складання обвинувального акту.
Суд касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, а ухвала цього суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
З приводу доводів прокурор, що апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, хоча сторона обвинувачення наполягала на тому, що пояснення потерпілої і свідків та письмові докази у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їй дій, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. При цьому, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли підчас апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, погодившись з оцінкою досліджених доказів судом першої інстанції, не надавав їм іншої оцінки. Також суду апеляційної інстанції не було вказано на конкретні порушення, допущені місцевим судом при дослідженні окремих доказів. Тому достатніх підстав, передбачених ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів не було, й ці обставини не впливають у даному випадку на обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного рішення.
Доводи прокурора про відсутність в матеріалах кримінального провадження аудіозапису судового засідання від 9 листопада 2022 року, в якому допитувався свідок ОСОБА_8 , а також про неналежну якість аудіозаписів судових засідань від 7 вересня 2022 року де допитувався свідок ОСОБА_10 , та від 22 вересня 2022 року де допитувалася потерпіла ОСОБА_11 , є неспроможними з огляду на наступне.
Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що відповідно до вимог ст. 107 КПК під час судового провадження щодо ОСОБА_6 здійснювалось обов`язкове фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів. Аудіо диски наявні в матеріалах провадження та містять повний запис судового процесу, в тому числі і звукозапис судового засідання від 9 листопада 2022 року, в якому допитувався свідок ОСОБА_8 , про відсутність якого зазначає прокурор. Всі аудіозаписи придатні для прослуховування. 
Посилання ж сторони обвинувачення на неналежну якість технічного запису певних судових засідань не може визнаватись істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з огляду на вимоги статті 412 КПК.
Крім цього, в касаційні скарзі прокурор вказує на те, що суд апеляційної інстанції, спростувавши висновки місцевого суду про порушення строків досудового розслідування, не виключив таке посилання із вироку суду.
Порушення кримінального процесуального закону, що не вплинули і не могли вплинути на законність і обґрунтованість вироку або ухвали, не визнаються істотними і не тягнуть за собою зміни або скасування судового рішення.
Разом з тим, сторона обвинувачення не зазначає, як не виключення апеляційним судом із вироку суду вищезазначених висновків вплинуло на законність і обґрунтованість судових рішень в частині виправдання ОСОБА_8 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК. 
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та мотиви незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Під час перегляду кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 7 лютого 2024 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора-без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                             ОСОБА_13