ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/739/26 Справа № 199/3930/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЯКИМЕНКО Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 26 червня 2025 року, у складі судді Якименко Л.Г., у цивільній справі № 199/3930/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, –

ВСТАНОВИЛА: 

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , на предмет стягнення з нього заборгованості за договором позики від 01 грудня 2023 року у розмірі 190 000 грн, обґрунтовуючи вимоги тим, що 01 грудня 2023 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивачем відповідачеві було надано у позику грошові кошти у розмірі 209 000 грн строком до 01 грудня 2024 року. На підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у позику ним складена та підписана розписка від 01 грудня 2023 року.
Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, надані у позику грошові кошти не повернув у повному обсязі, адже 20 грудня 2023 року ним повернуто позивачеві лише 19 000 грн. У зв`язку з тим, що в установлений договором строк позика повернута ним не була, відповідач ухиляється від повернення грошових коштів позивачеві, внаслідок чого станом на 26 березня 2025 року заборгованість відповідача за договором позики становить 190 000 грн та у досудовому порядку не сплачена, що порушує майнові права позивача, за захистом яких останній звернувся до суду. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 26 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, - відмовлено (а.с.26,27). 
Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем факту укладання договору позики з ОСОБА_3 , оскільки розписка нотаріально не посвідчена, її офіційного перекладу матеріали справи не містять, також не надано позивачем інформації, що при укладанні цього договору позики відповідач розумів мову складання цієї розписки, умови договору позики та наслідки невиконання таких умов. Також не доведено те, що саме ОСОБА_4 є належною стороною у зобов`язаннях і що саме йому належать визначені правочином певні суб`єктивні права чи обов`язки, адже відповідача не вдалось ідентифікувати, як особу, яка отримала грошові кошти у сумі 209 000 гн. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 у липні 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове із повним задоволенням його позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції порушено норми як матеріального, так і процесуального права, не повно з`ясовані обставини справи, характер спірних правовідносин, що призвело до хибного висновку у справі. 
Разом з цим зазначив, що діюче законодавство не зобов`язує посвідчувати нотаріально розписки, договір позики надруковано українською мовою, де відображено повний зміст позики, умови суми такої позики та її повернення. Договір позики було підписано відповідачем та ним складено розписку, де підписи відповідача мають однаковий вигляд, що підтверджує наявність у відповідача перед позивачем зобов`язань у договірних відносинах.
ОСОБА_4 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає її розгляду по суті.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції з наданої до матеріалів справи копії розписки від 01 грудня 2023 року встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики (а.с.4).
Відповідно до п.1 вказаного договору позики позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 209 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк.
Згідно з пунктом 3 договору позики від 01 грудня 2023 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 01 грудня 2024 року.
Відповідач ОСОБА_4 20 грудня 2023 року повернув частину позики у сумі 19 000 грн. Після сплати частини позики, відповідачем не проведена оплата жодного платежу за договором позики.
Таким чином станом на 26 березня 2025 року заборгованість відповідача становить 190 000 грн.
Відповідно до п.5 договору позики від 01 грудня 2023 року, укладеного між позивачем та відповідачем, у разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу.
Відповідно до п.7 договору позики від 01 грудня 2023 року, при відсутності домовленості питання вирішуються у судовому порядку.
Колегія суддів відзначає, що доводи скаржника про те, що відповідачем на підтвердження отримання від позивача коштів надана розписка, дата якої співпадає з датою надрукованого тексту договору позики від 01 грудня 2023 року та підписом відповідача як у договору позики, так і у розписці, до уваги прийняти не може, адже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої надається розписка позичальника, яка є належним доказом не тільки укладення договору, а й посвідчує факт передачі грошових коштів позичальнику, як це виснувано Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року у справі №161/11436/21.
Суд першої інстанції правомірно застосував положення ст. 527 ЦК України, які регламентують, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожній із сторін у зобов`язанні надане право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, та покладено ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
За ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Наведені норми ЦК України вказують на те, що цивільне зобов`язання завжди має особистий, персональний характер. Тому сторони у зобов`язанні мають бути персоналізовані, тобто чітко ідентифіковані.
Скаржник не спростував жодним письмовим доказом, що розписку про отримання коштів написано саме ОСОБА_3 , який є стороною у договорі позики від 01 грудня 2023 року, надрукованому у паперовому вигляді. Також не надав офіційного перекладу змісту цієї розписки, яка є однією з основних складових самого договору позики та підтверджує факт передачі коштів позивачем до відповідача, щоб, за висновками Верховного Суду, у останнього викликало обов`язок у їх повернення саме в тому розмірі та тією ознакою, якими він їх отримав, розуміючи при цьому українську мову, якою складений сам договір позики від 01 грудня 2023 року.
Саме для цього і необхідно нотаріальне посвідчення, яке, хоча і не є обов`язковим, однак воно мінімізує ризики невизнання підпису особи іншої національності як у договорі позики, так і у розписці, укладених з відповідачем, який і є такою особою, що також слугує за для захисту прав позикодавця, в даному випадку позивача.
Колегія суддів погоджується з встановленими фактичними обставинами справи, де суд першої інстанції наголосив, що у вказаних договорах зазначені анкетні дані позикодавця, а саме: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та позичальник ОСОБА_5 , водійське посвідчення ID НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом першої інстанції, в порядку ст. 128-130 ЦПК України, направлений на зазначену позивачем адресу відповідача пакет документів, що містив повістку, копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками, але такий конверт повернувся з поміткою (про відсутність вказаною адреси), де зазначено, що вказаного будинку під номером АДРЕСА_2 не існує.
Також на запит суду першої інстанції, вчинений на виконання вимог ч.8 ст. 187 ЦПК України, отримано відповідь, та за відомостями, внесеними до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня інформація щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також згідно з відповіддю №1250066 від 01 квітня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, за вказаними параметрами особу не знайдено.  Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про неможливість переконатися у наявності громадянства відповідача, що свідчить про відсутність у нього офіційно підтвердженого громадянства будь-якої держави, тобто про можливий статус особи без громадянства.
Такі фактичні обставини скаржником спростовані не були, а доводи про те, що саме ОСОБА_4 є належною стороною у зобов`язаннях за договором позики від 01 грудня 2023 року та розписки, складеною не українською мовою та без офіційного її перекладу, не можуть бути прийняті, як належні, адже такі доводи не підтверджуються належними та достатніми доказами у справі.
Так, у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Разом з цим, у постанові Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі №522/31737/13, зазначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Колегія суддів зауважує, що, як суд першої інстанції, так і колегія суддів апеляційної інстанції, позбавлені можливості встановити, що саме ОСОБА_4 є стороною вказаного договору та є належним відповідачем у справі (у договорі вказаний як ОСОБА_6 ), при цьому, місце перебування відповідача невідоме, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, з яких можливо б було цю інформацію встановити, що скаржником не спростовано жодним доказом.
Статтею 525 ЦК України визначено, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції правомірно встановлено та наголошено, що розписка про отримання коштів, додана позивачем до позовної заяви, нотаріально не посвідчена, як і не було надано позивачем нотаріально посвідченого перекладу розписки про отримання коштів, мова, якою складено розписку, є незрозумілою, не надано доказів щодо розуміння відповідачем мови, суті укладання договору та наслідків його невиконання, враховуючи, що надрукований договір позики від 01 грудня 2023 року складений українською мовою. Зі змісту розписки не вдалося ідентифікувати особу, що отримала грошові кошти у сумі 209 000 грн. Також відсутня можливість встановити, що саме ОСОБА_5 є стороною вказаного договору та є належним відповідачем у справі.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
З наведеного вище колегія суддів доходить висновку, що скаржник не довів належними та допустимими доказами як суду першої інстанції, так і колегії суддів, що саме у ОСОБА_2 існує обов`язок повернення грошових коштів позивачеві, враховуючи відсутність належного підтвердження як факту передачі коштів саме такій особі відповідача, так і відсутність можливості ідентифікації ОСОБА_2 , щоб правомірно вважати його стороною договірних правовідносин з позивачем, враховуючи, що у договорі позики зазначено позичальником ОСОБА_7 .
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 26 червня 2025 року — залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “21” січня 2026 року.
Повний текст постанови складено “29” січня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О.Макаров