ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
8 січня 2025 року
м. Київ
справа № 591/1376/21
провадження № 61-12717св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Петрова Є. В., 
Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал страхування»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування», в інтересах якого діє адвокат Мамедова Інга Русланівна, на постанову Сумського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів 
Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021року  ОСОБА_1 звернувся з позовомдо Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал страхування») про відшкодування майнової шкоди.
Позов аргументував тим, що 25 квітня 2019 року ним та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» укладено договір добровільного страхування транспортного 
засобу № 156/19-Т/С(далі - Договір) та додатковий договір до нього № 1 
від 10квітня 2020 року. Відповідно до вказаних договорів застрахованим транспортним засобом є автомобіль HYUNDAI Santa Fe, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 2 листопада 2020 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом, здійснила наїзд на перешкоду (паркан) на вулиціС. Табалиу місті Суми.  ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). 
3 листопада 2020 року вінповідомиввідповідача про настання ДТП заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку. 30листопада 
2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування, на яку листом від 22грудня2020 року йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі пунктів 30.1.2, 30.1.2.2, 
30.1.3 укладеного Договору та підпункту а) пункту 2.10 Правил дорожнього 
руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 
2001 року № 1306 (далі - ПДР). 
Вважає відмову ПрАТ «СК «Арсенал страхування»протиправною, оскільки правоохоронні органи та служби з надзвичайних подій перебували на місці ДТП, 
а відсутність їх виклику безпосередньо водієм не є достатньою підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.
Також вказував на безпідставне застосування пункту 30.1.2.2 зазначеного Договору у зв`язку з відсутністю інших учасників ДТП, крім ОСОБА_2 .
Враховуючи викладені обставини, просив стягнути з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на його користь: 639 627,65 грн страховоговідшкодування згідноз Договором; 29 232,31 грн пені, суми інфляційного збільшення боргу та три проценти річних від простроченої суми; відшкодувати 10 000 грн судовихвитрат, понесенихна консультацію та підготовку позовної заяви; стягнути 6 788,60 грн 
у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року, ухваленим 
у складі судді Сидоренко А. П., у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
Суд першої інстанції, встановивши, що   ОСОБА_2 вчинила ДТП за участю іншогойого учасника,мотивував судове рішеннятим, що водійзастрахованого транспортного засобупорушив пункт 2.10 ПДР та не виконавобов`язок 
з повідомлення відповідача про настання ДТП, передбачений пунктом 30.1.2.2 укладеного позивачем та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» Договору, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.
Постановою Сумського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 грудня 2022 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнено з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь 
ОСОБА_1 256 486,44 грн страхового відшкодування за Договором та 12 886,95 грн - пені, інфляційних втрат і трьох процентіврічних.
Стягнено з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 фактично понесені витрати за консультацію та підготовку позовної заяви 
у розмірі 10 000 грн, 2 793,51 грн - у відшкодування сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 4 190,26 грн - за апеляційний перегляд справи.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нове про часткове задоволення позову, виходив з того, що відповідач отримав у день ДТП 
(2 листопада 2020 року о 9 год20 хв) повідомлення про подію з урахуванням обставин в межах часу (одна година), визначеного в пунктом 30.1.3. Договору; 
ДТП відбулась за участю одного учасника - водія транспортного засобу ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність у останньої обов`язку повідомити про ДТП відповідні державні органи, а, відтак, і відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Крім того, факт залишення водієм ОСОБА_2 місця ДТП не мав негативних наслідків для правильного встановлення обставин ДТП і не вплинув на визначення вартості залишків пошкодженого транспортного засобу та суми страхового відшкодування.
Дослідивши надані сторонами докази щодо вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу, ціну пошкодженого застрахованого автомобіля, кошти, сплачені позивачу за продаж залишків пошкодженого транспортного засобу, суд апеляційної інстанції визначивстрахове відшкодування у розмірі 256 486,44 грн.
У зв`язку з необґрунтованою відмовою у виплаті страхового відшкодування і простроченням строку її виплати апеляційний суд з урахуванням умов Договору щодо обмеження розміру пені подвійною облікованою ставкою НБУ від простроченої суми, яка діяла у період прострочення, дійшов висновку про стягнення на користь позивача пені за період з 22 грудня 2020 року (відмова у страховому відшкодуванні) до 25 лютого 2021 року (період, визначений позивачем у наданому розрахунку) у розмірі 5 563,65 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору суд апеляційної інстанції вказав про застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та стягнув 5 932,53 грн (сума інфляційних витрат) і 1 390,77 грн 
(три проценти річних), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 22 грудня 2020 року до 25 лютого 2021 року.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд, врахувавши часткове задоволення позову і складність справи, зазначив, що стягненню підлягають фактично понесені позивачем витрати щодо консультацій та підготовки позову в сумі 10 000 грн, оскільки вони є професійною правничою допомогою.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, врахувавши пропорційність розміру задоволених позовних вимог, дійшов висновку про відшкодування на користь позивача 2 793,51 грн сплаченого судового збору в суді першої інстанції 
та 4 190,26 грн за апеляційний перегляд справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
19 грудня 2022 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування», в інтересах якого діє адвокат Мамедова І. Р., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Сумського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року скасувати, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року залишити в силі.
Підставою касаційного оскарження постанови Сумського апеляційного суду 
від 6 грудня 2022 року заявник визначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року 
у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), від 19 червня 2019 року 
у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), від 14 листопада 
2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18), від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 6 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18), у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), 
від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), 
у постановах Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19, 
від 8 листопада 2022 року у справі № 753/17411/18 (провадження № 61-6933св20), від 3 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц 
(провадження № 61-15916св20), від 17 жовтня 2018 року у справі № 711/4458/16-ц (провадження № 61-2844св18), від 31 липня 2019 року у справі № 404/2470/17 (провадження № 61-36331св18), від 11 квітня 2022 року у справі № 752/3512/19 (провадження № 61-20780св21), від 4 травня 2022 року у справі № 643/11629/19 (провадження № 61-18584св21) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року 
у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) викладено висновок про те, що витрати на юридичні послуги, надані іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані 
у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та 
частини третьої статті 141 ЦПК України.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року 
у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), від 14 листопада 

2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18), від 21 березня 
2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 6 лютого 
2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18) та у постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) вказано: «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 5 червня 2018 року 
у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra 
factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у 
статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.».
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору 
(нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 
(провадження № 61-30435сво18)). 
У постановах від 8 листопада 2022 року у справі № 753/17411/18 
(провадження № 61-6933св20), від 3 листопада 2021 року 
у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20), від 17 жовтня 
2018 року у справі № 711/4458/16-ц (провадження № 61-2844св18), від 31 липня 2019 року у справі № 404/2470/17 (провадження № 61-36331св18), від 11 квітня 2022 року у справі № 752/3512/19 (провадження № 61-20780св21), від 4 травня 2022 року у справі № 643/11629/19 (провадження № 61-18584св21) Верховний Суд зазначав про те, що встановлення страховиком обставин невиконання страхувальником обов`язків, передбачених договором добровільного страхування, є достатньою та самостійною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.
Судами встановлено та не спростовано позивачем, що після настання ДТП 
ОСОБА_2 (водій застрахованого транспортного засобу) та позивач порушили пункти 30.1.2.2 і 30.1.4 Договору, а саме ОСОБА_2 залишила місце ДТП, не повідомила про подію відповідні державні органи (поліцію, тощо), не повідомила про подію протягом однієї години страховика, а також вони не вжили всіх можливих заходів для встановлення і фіксації у документальному вигляді реквізитів третіх осіб, які можуть бути визнані винними у заподіянні шкоди застрахованому транспортному засобу.
Апеляційний суд не спростовував фактів порушення водієм застрахованого транспортного засобу та позивачем обов`язків, передбачених Договором, тому дійшов необґрунтованого висновку про те, що такі порушення не мали негативних наслідків для правильного встановлення обставин ДТП і не вплинули на визначення вартості залишків пошкодженого транспортного засобу та суми страхового відшкодування. Тобто суд апеляційної інстанції, як вважає заявник, дійшов помилкового висновку про те, що порушення зазначених умов Договору не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, що суперечить вказаним висновкам Верховного Суду.
Стягнувши з відповідача 10 000 грн витрат на надання професійної правничої допомоги на користь позивача, апеляційний суд не врахував, що консультації та складення позовуне є професійною правничою допомогою, оскільки 
ОСОБА_3 , який їх надавав, не є адвокатом. Крім того, апеляційний суд не застосував принцип пропорційності до таких витрат, враховуючи часткове задоволення позову.
Позиція інших учасників 
10 березня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на постанову Сумського апеляційного суду 
від 6 грудня 2022 року, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. В обґрунтування вимог посилається на безпідставність та необґрунтованість її вимог та погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про додерження умов Договору. 
Відзив поданий у відповідності до вимог статті 395 ЦПК України.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 6 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року справу № 591/1376/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами фактичні обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу HYUNDAI SANTA FЕ, реєстраційний 
номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2019 року випуску.
25 квітня 2019 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» та ОСОБА_1 уклали Договір зі строком дії з 25 квітня 2019 року до 24 квітня 2021 року.
10 квітня 2020 року сторони уклали додатковий договір № 1 до Договору, за умовами якого застраховано майнові інтереси будь-якої особи, допущеної до керування транспортним засобом на законних підставах, зі стажем керування не менше двох років.
Договором визначено франшизу у розмірі 5 500 грн.
2 листопада 2020 року о 8 год16 хв на лінію «101» оперативно-координаційного центру Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області від чергового відділу поліції Головного управління Національної поліції 
в Сумській області (далі - ГУ НП) Батракова О. О. надійшло повідомлення про ДТП, яка сталася на вулиці Сергія Табали (Сєвєра), 61 у місті Суми. Для забезпечення пожежної безпеки на місці ДТП залучалося відділення пожежно-рятувальних підрозділів Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій 
у Сумській області у складі 9-ти осіб. По прибуттю на місце події було встановлено, що легковий автомобіль HYUNDAI SANTA Fе допустив наїзд на цегляний паркан приватного сектору. Час прибуття пожежно-рятувальних підрозділів до місця 
події - 8 год19 хв.
Звернення від ОСОБА_2 2 листопада 2020 року на спеціальну лінію «102» ГУНП в Сумській області не надходило.
3 листопада 2020 року ОСОБА_2 , водій пошкодженого під час ДТП транспортного засобу, звернулася із заявою до ПрАТ СК «Арсенал страхування» про настання події, що має ознаки страхового випадку за Договором, в якій у графі «дата і час події» відображено дату і час події - 2 листопада 2020 року 7 год55 хв; у графі «якщо страхова компанія була повідомлена про подію раніше, зазначити дату повідомлення» - 2  листопада 2020 року о 9 год00 хв.
Зі слів представника відповідача апеляційний суд встановив, що телефонний дзвінок до страхової компанії мав місце, але о 9 год20 хв.
З письмових пояснення ОСОБА_2 щодо обставин ДТП суди попередніх інстанцій встановили: «відволіклась на дзвінок поглядом, щоб подивитись, хто зателефонував. На зустріч коли я подивилась на шлях, рухався автомобіль з включеними фарами, білого кольору, назву та модель авто я не запам`ятала... 
Я різко вивернула кермо праворуч, уникая зіткнення... Після зіткнення я вийшла з авто і почала телефонувати рідним. Відійшла від місця ДТП в напрямку свого будинку... Я не знаю, хто викликав поліцію. У подальшому поліція викликала МЧС...».
30 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав до ПрАТ СК «Арсенал страхування» заяву про виплату страхового відшкодування, на яку листом від 22 грудня 
2020 року № 221220-04255/к/у йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на невиконання страхувальником (водієм застрахованого транспортного засобу) обов`язків, передбачених Договором, що створили перешкоди страховику у визначенні факту настання та обставин настання випадку, щоб переконатися, що ця подія є страховим випадком.
Як зазначено в цьому листі, підставою відмови у виплаті страхового відшкодування стали обставини отримання заяви від ОСОБА_2 про настання події 3 листопада 2020 року, встановлення на підставі її пояснень до страхової компанії про участь в ДТП іншого автомобіля білого кольору, який рухався їй на зустріч з увімкненими фарами, а тому вона як учасник ДТП всупереч пункту 30.1.2. Договору не повідомила відповідні державні органи про подію і після вчинення ДТП залишила місце ДТП. 
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2020 року 
у справі № 591/6875/20 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) (Порушення ПДР, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна) та ст. 122-4 КУпАП (залишення місця ДТП).
Із змісту вказаної постанови суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 єдиний учасник ДТП 2 листопада 2020 року. 
Апеляційний суд з висновку про вартість пошкодженого транспортного 
засобу № 14882 від 11 грудня 2020 року суб`єкта оціночної діяльності 
ОСОБА_4 визначив вартість пошкодженого транспортного засобу на дату оцінки у розмірі 537 000 грн.
Зі звіту № 069/20 про незалежну експертну оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу і розміру матеріального збитку, складеного 18 листопада 2020 року суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою підприємцем 
ОСОБА_5 , наданого страховиком, судом апеляційної інстанції встановлено, що 

ринкова вартість транспортного засобу на час огляду 4 листопада 2020 року 
(11 листопада 2020 автомобіль додатково оглянуто) становить 1 043 682 грн, а сума матеріального збитку з врахуванням ПДВ на роботи, матеріали і складові частини, без врахування коефіцієнту фізичного зносу на складові частини, заподіяного власникові в результаті пошкодження досліджуваного колісного транспортного засобу, на дату оцінки складає 804 033,41 грн.
Згідно з висновком експерта № 437/21 від 1 вересня 2021 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу в ДТП, яка відбулась 2 листопада 2020 року, станом на цю дату становить 798 986,44 грн, а ринкова вартість транспортного засобу станом на дату 25 квітня 2020 року 
становить 972 778,97 грн з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу КТЗ.
Сторони погодилися з вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу, визначену висновком експерта № 437/21 від 1 вересня 2021 року.
Суд апеляційної інстанції зі слів сторін встановив, що пошкоджений транспортний засіб реалізований на торгах за ціною 537 000 грн, які перераховані позивачу.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також відзиву на скаргу, суд дійшов таких висновків.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У статті 1 Закону України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР визначено, що страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування» від 7 березня 
1996 року № 85/96-ВР).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця         презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах 
від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18), 
від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), 
від 6 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18), 
від 19 червня 2019  року у справі № 643/17966/14-ц ц (провадження № 14-203цс19) та об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про страхування» від 7 березня 
1996 року № 85/96-ВР добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» від 7 березня 
1996 року № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Яка саме подія визнається страховим випадком має бути детально зазначено у договорі страхування.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок усемиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» від 7 березня 
1996 року № 85/96-ВР визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» 
від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.
Відповідно до статті 25 Закону України «Про страхування» від 7 березня 
1996 року № 85/96-ВР здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Підстави для відмови страховика у здійсненні страхової виплати або страхового відшкодування встановлені статтею 991 ЦК України та статтею 26 Закону 
України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР, згідно з якими страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 
1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 
4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 
5) несвоєчасного повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.
Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про страхування» 
від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР та частини другої статті 991 ЦК України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.
Отже страховик та страхувальник як сторони договору страхування за взаємною згодою можуть самостійно визначати предмет договору страхування, права та обов`язки сторін, підстави для виплати/відмови у виплаті страхового відшкодування тощо.
Розділом 30 Договору передбачено дії страхувальника в разі настання страхового випадку.
Відповідно до пункту 30.1.2 Договору страхувальник зобов`язаний дотримуватись вимог Правил дорожнього руху України, а також негайно заявити про подію, що може бути визнана страховим випадком, відповідні державні органи (органи поліції, служби з надзвичайних ситуацій тощо) та отримати документи про випадок, що стався, крім випадку пошкодження виключно вітрового скла та/або приладів освітлення транспортного засобу внаслідок влучення каміння та/або інших предметів під час руху.
Згідно з пунктом 30.1.2.2 Договору у випадку ДТП, при наявності іншого учасника ДТП (окрім застрахованого транспортного засобу), страхувальник (водій застрахованого транспортного засобу) зобов`язаний повідомити відповідні державні органи (зокрема, органи поліції) про подію та діяти у відповідності 
до п.п. 2.10, 2.11 ПДР. У випадку невиконання страхувальником (водієм застрахованого транспортного засобу) вказаного обов`язку, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування.
Пунктом 30.1.3 Договору встановлено обов`язок страхувальника негайно, але не пізніше 1 (однієї) години з моменту виконання вимог п. 30.1.2 цього Договору, з місця події повідомити страховика будь-яким засобом зв`язку та діяти відповідно до його вказівок.
У пункті 30.1.4 Договору визначено, що у разі настання події, що може бути визнана страховим випадком за умов договору, страхувальник зобов`язаний вжити всіх можливих заходів для встановлення і фіксації у документальному вигляді реквізитів третіх осіб, які можуть бути визнані винними у заподіянні шкоди застрахованому транспортному засобу (дані транспортного засобу третьої особи та особи, що керує цим транспортним засобом, а також номер договору страхування цивільної відповідальності, назву і адресу страховика третьої особи, якщо такий договір існує).
Відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на невиконання страхувальником (водієм застрахованого транспортного засобу) обов`язків, передбачених Договором (водій транспортного засобу покинула місце ДТП та не повідомила страховика протягом однієї годи про подію), що створили перешкоди страховику у визначенні факту настання та обставин настання випадку, щоб переконатися, що ця подія є страховим випадком.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої                                        статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням змісту статті 979 ЦК України та статті 16 Закону України 
«Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкоджало страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом в кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК України, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК України) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1  та допущена до керування застрахованим транспортним засобом -  ОСОБА_2  не виконали обов`язків щодо повідомлення страховика про настання страхового випадку (події) та повідомлення про настання події компетентних органів, страховика або його представника протягом 1 (однієї) години з моменту настання події, виклик представників відповідних компетентних органів для фіксації факту настання події; обов`язок діяти при ДТП відповідно до пункту 2.10 ПДР, що свідчить про порушення пунктів 30.1.2, 30.1.2.1 і 30.1.3 Договору. 
Тому дії відповідача щодо відмови у здійсненні страхової виплати узгоджуються з положеннями частини другої статті 991 ЦК України, статті 26 Закону України 
«Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР і не суперечать умовам Договору.
Скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування. 
Необґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про отримання відповідачем у день ДТП (2 листопада 2020 року о 9 год20 хв) повідомлення про подію в межах однієї години, з урахуванням того, що ДТП відбулося 2 листопада 2020 року о 7 год55 хв, та відсутності інших доказів про це і, відповідно, виконання позивачем та водієм транспортного засобу вимог пункту 30.1.3 Договору. 
Апеляційний суд дійшов безпідставного висновку, що невиконання позивачем і водієм транспортного засобу договірних зобов`язань, визначених пунктом 30.1.3 Договору, не вплинуло на можливість встановити всі обставини ДТП.
Залишення водієм  ОСОБА_2 місця ДТП призвело до негативних наслідків привстановленні обставин ДТП і вплинуло на визначення вартості залишків пошкодженого транспортного засобу та ймовірний розмір страхового відшкодування.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою пояснення ОСОБА_2 , з яких суд першої інстанції встановив, що ДТП відбулась за участю декількох учасників та це свідчить про наявність підстав для застосування пункту 30.1.2.2 Договору, тому дійшов помилкового висновку про необґрунтованість відмови у виплаті позивачу страхового відшкодування. 
Вказані порушення умов Договору страхувальником перешкодили страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком. 
Апеляційний суд проігнорував, що відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР та частини другої статті 991 ЦК України умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.
Тобто страховик та страхувальник як сторони договору страхування за взаємною згодою, без жодних умов, можуть самостійно визначити предмет договору страхування, права та обов`язки сторін, підстави для виплати/відмови у виплаті страхового відшкодування тощо.
Сторони справи з урахуванням принципу свободи договору вільно, на власний розсуд визначили право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування відповідно до умов, передбачених розділом 30 Договору, зокрема, негайно, але не пізніше 1 (однієї) години з моменту виконання вимог 
пункту 30.1.2 цього Договору, з місця події повідомити страховика будь-яким засобом зв`язку та діяти відповідно до його вказівок (пункт 30.1.3); повідомити відповідні державні органи (зокрема, органи поліції) про подію та діяти у відповідності до пунктів 2.10, 2.11 ПДР (пункт 30.1.2.2).
Тобто у цьому випадку сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах.
Такихвисновків дійшов Верховний Суд у постановах від 4 травня 2022 року 
у справі № 643/11629/19 (провадження № 61-18584св21), від 1 березня 2023 року 
у справі № 752/3512/19 (провадження № 61-7573св22) у правовідносинах, які є подібними правовідносинам цієї справи.
Дійсність договору страхування від 25 квітня 2019 року № 156/19-Т/С сторонами не оспорювалась.
Отже у цій справі підставою для здійснення страхового відшкодування є настання страхового випадку, тобто події, яка підпадає під ризики, встановлені Договором; та одночасно страховиком встановлено, що наявні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування відповідно до розділу 33 Договору. 
Оскільки судами встановлено, що  ОСОБА_1  (страхувальник) та допущена ним до керування застрахованим транспортним засобом  ОСОБА_2  не виконали вимоги укладеного сторонами договору добровільного страхування, а саме 
підпункти 30.1.2, 30.1.2.1 і 30.1.3 Договору, дії відповідача щодо відмови від здійснення страхової виплати узгоджуються з частиною другою статті 991 ЦК України та статтею 26 Закону України «Про страхування» від 7 березня 
1996 року № 85/96-ВР і є правильними.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, зазначених заявником у касаційній скарзі, необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, та скасував законне й обґрунтоване судове рішення. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (частина перша та пункт 2 частини другої 
статті 141 ЦПК України).
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про законність і обґрунтованість рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову, з урахуванням статті 141 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача фактично понесених останнім витрат щодо надання консультацій та підготовки позову у розмірі 10 000 грн, а також витрат у відшкодування сплаченого судового збору в суді першої інстанції та за апеляційний перегляд справи.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених 
статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Ураховуючи наведене, постанова Сумського апеляційного суду від 6 грудня 
2022 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року.
Щодо судових витрат
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Враховуючи висновок Верховного Суду про задоволення касаційної скарги 
ПрАТ «СК «Арсенал страхування», в інтересах якого діє адвокат Мамедова І. Р.,скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 13 000 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Щодо повороту виконання судового рішення
У лютому 2023 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування», в інтересах якого діє адвокат Мамедова І. Р., подало до Верховного Суду заяву про поворот виконання постанови Сумського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року.
В обґрунтування заяви вказувало, що 11 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Д. М. прийнято постанови про закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5 
у зв`язку з повним виконанням постанови Сумського апеляційного суду 
від 6 грудня 2022 року.
Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 
4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Частинами п`ятою та шостою статті 444 ЦПК України визначено, що питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.
Враховуючи, що Верховний Суд за наслідками розгляду касаційної скарги дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції щодо часткового задоволення позову та залишення в силі рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову, заява про поворот виконання постанови апеляційного суду підлягає задоволенню.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року 
у справі № 910/11699/20.
Наданими ПрАТ «СК «Арсенал страхування» документами (копіями: постанов про відкриття виконавчого провадження від 10 січня 2023 року ВП № НОМЕР_3, 
№ НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5; постанов про закінчення виконавчого провадження від 11 січня 2023 року ВП № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5) підтверджується стягнення з відповідача на користь позивача 269 373,39 грн (страхове відшкодування за Договором та пеня, інфляційні втрати, три проценти річних), 10 000 грн (витрати за консультацію та підготовку позовної заяви) та 6 983,77 грн (витрати у відшкодування сплаченого судового збору в суді першої інстанції та за апеляційний перегляд справи), а всього 286 357,16 грн.
За таких обставин колегія суддів здійснює поворот виконання судового рішення, за яким Зарічним районним судом м. Суми 19 грудня 2022 року видано виконавчий лист № 591/1376/21 на примусове виконання постанови Сумського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь 
ПрАТ «СК «Арсенал страхування» 286 357,16 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 444  ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування», в інтересах якого діє адвокат Мамедова Інга Русланівна, задовольнити.
Постанову Сумського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року скасувати із залишенням рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року 
в силі.
В порядку повороту виконання постанови Сумського апеляційного суду 
від 6 грудня 2022 року стягнути з  ОСОБА_1  на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» 
286 357,16 грн. 
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» 13 000 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко Є. В. Петров В. В. Сердюк