ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3695/23 Головуючий у 1 інстанції – Гаврилюк В.О.
Суддя-доповідач – Василенко Я.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,
за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” про ухвалення додаткового рішення у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ТОВ “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” звернулося до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області № 1069 від 24.04.23 про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Черкаській області виключити Товариство з обмеженою відповідальністю “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” з переліку платників податків, які відповідають критеріям ризиковості; 
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області на користь ТОВ “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” судові витрати сплати судового збору та витрати на правову та правничу допомогу адвоката. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08.03.2024 позов задоволено: 
- визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Черкаській області № 1069 від 24.04.2023 про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку; 
- зобов`язано Головне управління ДПС у Черкаській області виключити товариство з обмеженою відповідальністю “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” з переліку платників податків, які відповідають критеріям ризиковості; 
- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області на користь товариства з обмеженою відповідальністю “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684, 00 грн.
13.03.2024 ТОВ “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” через свого представника звернулось до Черкаського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просило ухвалити додаткове рішення та стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на професійну правову та правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000, 00 грн.
Заява мотивована тим, що у позовній заяві представником позивача було заявлено про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката. Позивачем було понесено витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн. на підставі укладеного з адвокатом Риженко О.С. договору № 20/04/23 про надання правової допомоги від 20.04.23, копія якого надавалась разом із позовною заявою. Оскільки судові дебати у справі не проводились, а справа після початку розгляду по суті розглядалась у письмовому провадженні, позивачем у строк 5 календарних днів з моменту ухвалення рішення, подаються докази понесення витрат на правову та правничу допомогу адвоката.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 29.09.2024 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким заяву ТОВ “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити.
В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що докази понесення судових витрат були надані представником позивача після ухвалення судового рішення, однак поважних причин, з яких такі докази не могли бути надані раніше, у заяві не зазначені, а тому подана заява є необґрунтованою та, як наслідок, відсутні підстави для її задоволення.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини 3 статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у питанні доведеності оплати витрат на правову допомогу, сформувала наступні висновки:
«…склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.».
Вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу у постанові від 12.08.2020 у справі № 340/2449/19 Верховний Суд виходив з наступного:
«…Судом першої інстанції правильно зауважено, що з огляду на приписи частини третьої статті 143 КАС України, докази на підтвердження судових витрат можуть бути подані після закінчення судових дебатів та ухвалення рішення лише за наявності поважних причин, які зумовили неможливість подачі таких доказів до закінчення судових дебатів. При цьому суд враховує, що у разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, докази судових витрат за загальним правилом мають бути надані до вирішення справи по суті.
…Отже, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що за умови відсутності будь-яких належних і беззаперечних доказів на підтвердження поважності пропуску позивачем встановленого частиною сьомою статті 139 КАС України строку подання доказів понесених стороною судових витрат не можливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод, вказана заява підлягає залишенню без розгляду.».
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 07.07.2023 у справі № 340/2823/21 дійшов наступних висновків:
«Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.
Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України».
В ухвалах та постанові від 25.07.2023 у справі №340/4492/22, від 08.01.2024 у справі №580/3758/19, від 23.01.2024 у справі №380/12348/22 Верховний Суд дійшов висновку що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.
Крім того, вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд у постанові від 22.11.2024 у справі №420/15183/23 сформував наступні висновки:
«…за загальними правилами частини першої статті 143 КАС України, питання щодо судових витрат суд вирішує у рішенні, постанові або ухвалі.
Як виключення з цього правила, частиною 3 цієї статті передбачено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Однак, така можливість допускається лише за наявності поважних причин неможливості надати до закінчення судового розгляду докази понесених судових витрат.
Визначення частиною 7 статті 139 КАС України судових витрат не лише таких що сплачені, а й таких, що мають бути сплачені, не відміняє положень статті 143 КАС України, якою передбачено загальні підходи до порядку вирішення розподілу судових витрат саме під час постановлення рішення, постанови, ухвали.
Застосування положень статей 139 та 143 КАС України передбачає обов`язкове системне тлумачення цих норм, яке передбачає, що учаснику справи недостатньо лише «задекларувати» понесення в майбутньому судових витрат, а тим паче витрат на правову допомогу, а необхідно також довести неможливість з поважних причин оплатити її до прийняття рішення (постанови, ухвали) і на підтвердження таких причин надати відповідні докази.
Інакший підхід до розуміння природи судових витрат (зокрема витрат на правову допомогу) та порядку їх відшкодування, певною мірою узалежнить їх розмір від результатів розгляду справи і ускладнить можливість ревізії судом їх розміру на предмет розумності та співмірності відповідно до вимог частини 5 статті 134 та частини 9 статті 139 КАС України.
Крім того, визначені пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України підстави для ухвалення додаткового рішення передбачають, що на момент ухвалення рішення у суду була можливість вирішити питання про судові витрати, однак таке питання не було вирішене. При цьому, невирішення цього питання відбулось з вини суду, а не учасника процесу.
Відтак, відсутність на момент ухвалення рішення у суду доказів понесених судових витрат (в т.ч. на правову допомогу), виключає можливість ухвалення додаткового рішення з підставі передбачених пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України.».
У справі яка розглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що кошти за надану правову допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. були сплачені позивачем ще 18.05.2023, що підтверджується платіжною інструкцією № 113 з призначенням платежу «за надані юридичні послуги згідно договору № 20/04/23 від 20.04.2023», тобто задовго до ухвалення судового рішення у справі.
Водночас, докази понесення судових витрат були надані позивачем уже після ухвалення судового рішення, однак поважних причин, з яких такі докази не могли бути надані раніше, позивачем не зазначено.
За таких обставин, передбачені частиною 3 статті 143 КАС України підстави вирішення питання про судові витрати на правову допомогу після ухвалення рішення по суті позовних вимог були відсутні.
Щодо доводів апелянта про те, що у позовній заяві ним було заявлено вимогу про стягнення судових витрат, а докази понесених витрат подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, у зв`язку з чим, на його думку, суд першої інстанції був зобов`язаний ухвалити додаткове рішення, то колегія суддів зазначає, що частина 7 статті 139 КАС України передбачає можливість подання доказів судових витрат після ухвалення рішення лише за умови, що такі докази об`єктивно не могли бути подані раніше, а також за наявності заяви сторони до закінчення судового розгляду.
Зазначена норма не встановлює автоматичного права сторони на подання доказів судових витрат після ухвалення рішення незалежно від часу їх фактичного понесення.
Отже, з огляду на те, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000, 00 грн. були фактично сплачені 18.05.2023, то апелянт мав реальну та процесуальну можливість подати відповідні докази до ухвалення рішення по суті спору, однак цього не зробив.
Доводи апелянта про те, що оскільки справа розглядалась у порядку письмового провадження і судові дебати не проводились, подання доказів судових витрат після ухвалення рішення є правомірним, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки форма розгляду справи (письмове провадження) не звільняє учасника справи від обов`язку належного та своєчасного подання доказів, зокрема доказів понесення судових витрат. Відсутність судових дебатів не означає, що сторона може безумовно відкладати подання доказів судових витрат до моменту ухвалення рішення, особливо у випадку, коли такі витрати вже понесені та документально підтверджені.
Щодо доводів апелянта про те, що невирішення питання судових витрат у рішенні суду першої інстанції є підставою для ухвалення додаткового рішення, то колегія суддів критично їх оцінює та вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 КАС України додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадку, якщо суд мав можливість вирішити питання про судові витрати, однак не зробив цього з власної ініціативи.
Натомість, у даній справі відсутність вирішення питання судових витрат у рішенні від 08.03.2024 зумовлена не бездіяльністю суду, а неподанням позивачем доказів понесених витрат до ухвалення рішення, попри наявність такої можливості.
Таким чином, передбачені статтею 252 КАС України підстави для ухвалення додаткового рішення у цій справі відсутні.
Посилання апелянта на те, що мотивувальна частина оскаржуваної ухвали є аналогічною ухвалі від 14.03.2024 про повернення заяви без розгляду, яка була скасована апеляційним судом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ухвала була скасована з процесуальних підстав, пов`язаних із поверненням заяви без розгляду, тоді як оскаржувана ухвала ухвалена за результатами розгляду заяви по суті, з належною правовою оцінкою обставин справи та застосуванням актуальної практики Верховного Суду.
Посилання апелянта у своїй апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду, які ухвалені у 2020-2022 роках, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в пізнішій практиці Верховного Суду сформульовано уточнений підхід до застосування статей 139 та 143 КАС України, відповідно до якого: 
- учаснику справи недостатньо лише заявити про намір стягнення судових витрат;
- необхідно також довести неможливість з поважних причин подати докази таких витрат до ухвалення рішення;
- подання доказів після ухвалення рішення не може використовуватися як спосіб «надолуження» процесуальної бездіяльності сторони.
Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 листопада 2024 року у справі № 420/15183/23, від 16 червня 2025 року у справі № 160/8292/23, від 26 травня 2025 року у справі № 320/4042/22.
З урахуванням наведених обставин та вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення у даній справі. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ “КОЛЛ-ТРЕЙД” – залишити без задоволення, а ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 22.12.2025.