ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2026 року
м. Київ
справа № 554/4080/23
провадження № 61-16141св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду 
м. Полтави, в складі судді Андрієнко Г. В., від 18 грудня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Обідіної О. І., Кузнєцової О. Ю., Пилипчук Л. І., від 16 жовтня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
2. В обґрунтування позову посилався на те, що він є громадянином Італії та 24 листопада 2014 року уклав в Італії шлюб з відповідачкою, яка є громадянкою України.
3. Вказує, що 11 листопада 2021 року, перебуваючи у шлюбі, 
ОСОБА_2 за його кошти придбала двокімнатну квартиру 
 АДРЕСА_1 . 
4. Однак відповідачка заперечує його право на частку в спільному майні, а тому він вимушений звернутися до суду. 
5. Просив суд в порядку поділу спільного майна подружжявизнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 
2023 року в задоволенні позову відмовлено.
7. Суд першої інстанції вказав, що юрисдикція національних судів України за місцем розташування спірного нерухомого майна поширюється на вирішення заявленого спору.
8. Водночас суд звернув увагу на необхідність застосування Закону України «Про міжнародне приватне право», а також врахував, що на момент реєстрації шлюбу сторони проживали на території Італії та для регулювання своїх майнових відносин у шлюбі застосували право цієї держави, обравши при укладенні шлюбу 24 листопада 2014 року режим роздільного володіння майном, а не режим спільної сумісної власності подружжя.
9. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя та його поділу в рівних частках між сторонами.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
10. Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка М. В. задоволено. Рішення Октябрського районного суду 
м. Полтави від 18 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. 
Визнано квартиру 
АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири 
АДРЕСА_2 .
11. Апеляційний суд з посиланням, зокрема на положення статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», вважав, що суд першої інстанції при вирішенні заявленого спору помилково не застосував норми законодавства України, які передбачають презумпцію спільності майна подружжя.
12. Суд вважав, що оскільки відповідачка не спростувала презумпцію спільності майна подружжя щодо спірної квартири ця квартира є об`єктом спільного майна подружжя, а відтак підлягає поділу між сторонами в рівних частках.
13. Також апеляційний суд взяв до уваги офіційний переклад на українську мову пункту 3 угоди про розлучення за взаємною згодою сторін від 04 липня 
2022 року та пункту 6 рішення суду м. Фоджа Італійської Республіки від 10 січня 2023 року і дійшов висновку, що при проведенні процедури розлучення в Італії сторони узгодили отримання дружиною аліментів від чоловіка та її відмову від будь-яких інших претензій фінансового характеру, що виникають із подружніх відносин.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14. У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
15. У грудні 2024 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року.
16. Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у грудні 2024 року надійшли до Верховного Суду.
17. Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 13, 38, 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» та неможливості зміни українським судом правового режиму майна подружжя, визначеного актом іноземної держави (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
19. Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржених судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
20. Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. 
21. Однак, у цій справі сторони під час реєстрації шлюбу обрали режим роздільного володіння майном. Цей режим відповідно до законодавства Італії означає, що будь-яке майно, незалежно від способу його передачі чи походження джерел його придбання, яке перейшло у володіння одного з подружжя протягом шлюбу, при розділенні/роздільному проживанні або розлученні подружжя залишається власністю виключно того з подружжя, на кого воно було зареєстровано без висування будь-яких майнових вимог.
22. Вважає, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив її клопотання 
від 25 березня 2024 року про витребування у позивача доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за його кошти, а також заяву від 11 жовтня 2024 року про застосування положень частини першої статті 82 ЦПК України.
23. Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що 05 липня 2022 року позивач звернувся до італійського суду щодо припинення шлюбних відносин, і лише 09 травня 2023 року - до українського суду з позовом про поділ майна, а тому суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі на території України.
Доводи особи, яка подала відзив касаційну скаргу
24. У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пономаренко М. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить залишити скаргу без задоволення.
25. Відзив мотивований тим, що апеляційний суд правильно зазначив, що право власності на нерухоме майно визначається за законодавством держави, де це майно знаходиться, відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про міжнародне приватне право». 
26. Вважає, що  ОСОБА_2 ігнорує принцип територіальності у правовому врегулюванні правовідносин щодо нерухомого майна, а застосування італійського законодавства, на яке посилається відповідачка, до квартири розташованої в Україні, є юридично неправильним.
27. Звертає увагу, що за угодою сторін, після розірвання шлюбу від економічних вимог відмовляється саме відповідачка, а не позивач.

Фактичні обставини справи
28. 24 листопада 2014 року громадянин Італії ОСОБА_1 уклав шлюб із громадянкою України ОСОБА_2 та території Італійської Республіки, про що в муніципалітеті Сан- Джованні Ротондо складено Свідоцтво про шлюб. 
Згідно з Витягом зі Свідоцтва про шлюб, підписаного посадовою особою Відділу реєстрації цивільного стану, на якому проставлений апостіль 
від 17 квітня 2023 року за № 303/2023, заявою наданою у підписаному свідоцтві про шлюб, подружжя обрало режим роздільного володіння майном.
29. Сторони від шлюбу дітей не мають.
30. 11 листопада 2021 року в Україні у м. Полтаві ОСОБА_2 , як покупець, уклала з ОСОБА_4 , як продавцем, договір купівлі-продажу квартири    АДРЕСА_2 .
Договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гетало О. М. 
Згідно з умовами договору, продаж квартири вчинено за 938 160 грн, що на момент продажу є еквівалентом 36 000 доларів США, які продавець повністю отримав від покупця до підписання договору.
31. У 2022 році в Італії розпочався процес розлучення сторін. 
Під час цього процесу сторони уклали угоду від 04 липня 2022 року про роздільне проживання за взаємною згодою сторін, в якому визначили, що ОСОБА_2 матиме в користуванні до ІНФОРМАЦІЯ_1 подружній дім, розташований у Сан-Джованні Ротондо, в якому матиме змогу приймати безкоштовно свою сестру з двома племінницями, а ОСОБА_1 бере на себе відповідальність на оплату комунальних послуг до 31 березня 2023 року. Після цієї дати відповідачка залишить подружнє житло, яке повернеться у розпорядження позивача.
32. Шлюб між сторонами розірвано в Італії у 2023 році.
33. Згідно здійсненого фахівцями ПП «Спектр 2000» перекладу пункту 3 Угоди між сторонами від 04 липня 2022 року та пункту 6 Рішення суду м. Фоджа від 10 січня 2023 року: «… ОСОБА_5 виплатив ОСОБА_6 суму у розмірі 30 000, 00 євро (тридцять тисяч) 04.07.2022 року у якості одноразової допомоги на утримання, при цьому остання відмовляється від будь-яких інших претензій фінансового характеру, що виникають із подружніх відносин».

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
34. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
35. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо територіальної підсудності спору національним судам України
36. У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами виник спір щодо квартири, яка розташована у м. Полтаві в Україні. Позивач є громадянином Італії, а відповідачка - громадянкою України.
37. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави.
38. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках публічно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.
39. З огляду на вказані обставини суди правильно встановили підсудність розглядуваної справи щодо поділу квартири у м. Полтаві національним судам України, а доводи касаційної скарги в цій частині є помилковими.
Щодо вирішення спору по суті
40. Фактично ключовим питанням у розглядуваній справі, яке постало перед судами, було те, чи впливає обрання подружжям при реєстрації шлюбу в Італії режиму роздільного володіння майном на правовий режим спірної квартири, придбаної відповідачкою у м. Полтаві за договором купівлі-продажу в період шлюбу з позивачем.
41. Вирішуючи вказане питання Верховний Суд дійшов таких висновків.
42. По-перше, жодна зі сторін, як і суди попередніх інстанцій, не ставили під сумнів дійсність в Україні укладеного на території Італії та зареєстрованого за законами цієї країни 24 листопада 2014 року шлюбу між громадянином Італії ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 .
43. Такий підхід цілком узгоджується із положеннями частини першої статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно з якими шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. 
44. По-друге, важливим є визначення правової природи заяви подружжя щодо обрання режиму роздільного володіння майном, наданої в Італії, у підписаному свідоцтві про шлюб.
45. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.
46. Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 522/13922/18 звертав увагу, що встановлення судом змісту іноземного права здійснюється ex officio. Суд використовує такі способи здобуття інформації про іноземне право: 1) власне з`ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого перебуває справа; 2) використання експертних висновків; 3) дипломатичний порядок отримання такої інформації; 4) офіційний запит через Міністерство юстиції; 5) отримання довідок через систему правової допомоги; 6) обмін правовою інформацією; 7) безпосередні зносини судів різних держав та з іншими компетентними органами; 8) встановлення іноземного права сторонами тощо.
47. У розглядуваній справі сторони надали судам висновки адвокатів, які зареєстровані в Італії - Антоніо Бонфітто (Antonio Bonfitto) та Джованні Фіорентіно (Giovanni Fiorentino), щодо тлумачення норм італійського законодавства.
48. Верховний Суд, з урахуванням положень статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», правової позиції, сформульованої у постанові 
від 12 квітня 2023 року у справі № 522/13922/18, та з огляду на надані сторонами висновки італійських адвокатів, дійшов висновку про достатність інформації для встановлення змісту норм права Італії, які регулюють спірні правовідносини. 
49. За загальним правилом, як в законодавстві України, так і в законодавстві Італії діє презумпція спільності майна подружжя.
50. Таку презумпцію передбачає зокрема, 
в України:
- частина третя статті 368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; 
- стаття 60 Сімейного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; 
в Італії:
- стаття 159 Цивільного кодексу Італії, за змістом якої, за відсутності угоди між подружжям діє режим спільності майна подружжя; 
- стаття 177 Цивільного кодексу Італії, за змістом якої, за загальним правилом майно набуте подружжям під час шлюбу, належить до спільної власності подружжя.
51. Водночас, як законодавство України, так і законодавство Італії передбачає право подружжя на укладення між собою угоди (договору), якою може бути визначено інший правовий режим майна набутого під час шлюбу.
52. В Україні такою угодою є шлюбний договір, який може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям (частина перша статті 92 СК України) та яким регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки (частина перша статті 93 СК України).
53. Відповідно до частини другої статті 97 СК України сторони (шлюбного договору) можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.
54. За змістом статті 162 Цивільного кодексу Італії, подружжя має право укласти між собою шлюбний договір, а також обрати режим роздільного володіння майном безпосередньо під час укладення шлюбу зробивши про це відповідну заяву в акті про шлюб.
55. Саме цим правом і скористались сторони розглядуваної справи укладаючи шлюб 24 листопада 2014 року в Італії, і, обравши своєю заявою режим роздільного володіння майном. 
Наявність заяви сторін та обраний ними правовий режим майна подружжя посвідчено уповноваженою посадовою особою Муніципалітету Сан-Джованні Ротондо в офіційному документі.
56. Вказане дає підстави для висновку, що дії сторін шляхом обрання під час укладення шлюбу в Італії режиму роздільного володіння майном необхідно розглядати як правочин (угоду) щодо правового режиму майна, яке зокрема буде набуто подружжям під час шлюбу.
57. В матеріалах справи відсутні відомості щодо визнання такої угоди недійсною компетентними органами Італії або її розірвання чи зміну на момент укладення відповідачкою договору купівлі-продажу спірної квартири 
11 листопада 2021 року.
58. Обраний подружжям при укладенні шлюбу в Італії режим роздільності майна є елементом їхнього сімейного правового статусу та виконує ту саму функцію, що й шлюбний договір у праві України. Відмінність у юридичній конструкції не змінює ідентичності правових наслідків, а отже не може бути підставою для ігнорування такого вибору при вирішенні спору з іноземним елементом щодо майна набутого під час шлюбу.
59. По-третє, Верховний Суд у своїй практиці послідовно (див. зокрема постанови від 05 березня 2025 року у справі № 362/1998/23, від 14 серпня 
2024 року в справі № 601/1396/21, від 03 червня 2024 року в справі 
№ 712/3590/22 та інші) дотримується підходів про те, що: 
- для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин;
- автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб;
- шлюбний договір покликаний забезпечити регулювання приватних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків; 
- сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності шлюбного договору мають тлумачитися судом з урахуванням принципу тлумачення favor contractus на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
60. Застосовуючи вказані принципи у розглядуваній справі, Верховний Суд вважає, що сторони добровільно, на власний розсуд, укладаючи між собою 
24 листопада 2014 року угоду про вибір режиму роздільного володіння майном, діяли з метою настання відповідних юридичних наслідків, на які спрямована така угода, а не для того аби в подальшому стверджувати, що ця угода (без її розірвання чи визнання недійсною) не створює для них тих юридичних наслідків, на які вона була спрямована.
61. Правовими наслідками укладеної сторонами розглядуваної справи угоди за змістом статті 215 Цивільного кодексу Італії є, окрема те, що кожен із подружжя зберігає виключне право власності на майно набуте під час шлюбу.
62. Ці правові наслідки не суперечать правопорядку України, а узгоджуються зокрема із положеннями статті 97 Сімейного кодексу України, згідно з якими сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.
63. По-четверте, щодо поширення дії угоди про вибір правового режиму майна, укладеної подружжям в Італії, на спірну квартиру.
64. Закон України «Про міжнародне приватне право» містить Розділ ІХ «Колізійні норми сімейного права» (статті 55-69). 
65. Відповідно до статті 61 Закону України «Про міжнародне приватне право», подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив`язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу.
66. Відповідно до статті 22 Регламенту Ради (ЄС) від 24 червня 2016 року 
№ 2016/1103 здійснення посиленої співпраці у сфері юрисдикції, застосовного права та визнання і виконання рішень у питаннях режиму майна подружжя (Council Regulation (EU) 2016/1103 of 24 June 2016 implementing enhanced cooperation in the area of jurisdiction, applicable law and the recognition and enforcement of decisions in matters of matrimonial property regimes) подружжя або майбутнє подружжя можуть домовитися про визначення або зміну права, що застосовується до режиму їхнього майнового співіснування, за умови, що це право є одним із наступних: (a) право держави, де подружжя або майбутнє подружжя, або один з них, має звичайне місце проживання на момент укладення угоди; або (b) право держави, громадянством якої є будь-хто з подружжя або майбутнього подружжя на момент укладення угоди.
67. Аналіз змісту статті 21 Регламенту Ради (ЄС) від 24 червня 2016 року 
№ 2016/1103 вказує на єдність застосовного права щодо правового режиму майна подружжя, незалежно від місця знаходження активів подружжя.
68. Отже домовленість (угода) подружжя про режим роздільності майна є елементом сімейного майнового статуту і має універсальний характер, поширюючись на все майно подружжя незалежно від місця його знаходження. Прийняття протилежного підходу призвело б до фрагментації правового режиму майна подружжя та суперечило б основоположним засадам міжнародного приватного права.
69. Обставини справи дають підстави для висновку, що майнові наслідки шлюбу сторін, укладеного в Італії, з урахуванням угоди щодо правового режиму майна подружжя, визначаються саме цією угодою, укладеною відповідно до законодавства Італії.
70. У сторін були відсутні легітимні очікування з приводу того, що укладена ними угода про правовий режим майна набутого під час шлюбу, не буде поширюватись на майно, придбане в Україні.
71. Україна не є «правовим островом», де не діє міжнародне приватне право. 
Конституцією України підтверджено європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського та євроатлантичного курсу України. 
Україна є однією з держав-співзасновниць Організації Об`єднаних Націй, членом Ради Європи та державою-кандидатом на вступ до Європейського Союзу.
72. З огляду на викладене, укладена між сторонами угода про вибір правового режиму роздільного володіння майном має бути врахована під час вирішення розглядуваного позову про поділ майна, а придбана відповідачкою під час дії цієї угоди спірна квартира не належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, як помилково вважав апеляційний суд і, відповідно не підлягає поділу між сторонами, як спільне майно подружжя.
73. Щодо посилань апеляційного суду на положення статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно з якими право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом, то Верховний Суд враховує, що у справах з іноземним елементом, застосування українського права як lex rei sitae (закон місця знаходження речі) до нерухомого майна, не означає автоматичне застосування українського права і до визначення правового режиму майна подружжя та не може бути підставою для ігнорування чинного між подружжям режиму роздільності майна, встановленого за італійським правом.
74. Окремо Верховний Суд звертає увагу, що жоден із судів попередніх інстанцій не підтвердив доводів позивача, викладених у позовній заяві, про те, що спірна квартира була придбана відповідачкою саме за його кошти. 
Так само у справі відсутні відомості, що квартира у м. Полтаві придбана відповідачкою 11 листопада 2021 року в інтересах її сім`ї з ОСОБА_1 .
75. У розглядуваній справі не заявлялись і судами не вирішувались вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири 
від 11 листопада 2021 року, а тому доводи позивача про те, що відповідачка під час укладення цього договору не повідомила нотаріуса про факт перебування у шлюбі, на правильність вирішення судом першої інстанції вимог про поділ майна не впливають.
76. Підсумовуючи викладене, з урахуванням встановлених обставин, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який, відмовляючи в задоволенні позову, правильно застосував положення Закону України «Про міжнародне приватне право», врахував обраний подружжям при укладенні шлюбу правовий режим майна, здійснив оцінку доказів наданих сторонами та ухвалив законне і обґрунтоване рішення по суті спору, яке було помилково скасоване апеляційним судом. 
77. За результатами касаційного розгляду справи встановлено наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції. 
78. Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 2, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
2. Постанову Полтавського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року скасувати, залишивши в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович