14.01.26
22-ц/812/134/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року м. Миколаїв 

справа №487/3789/22
провадження №22-ц/812/134/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О. С.,
за участі:
представника позивачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідачки – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , яка подана через її представника ОСОБА_1 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лагоди А. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сидоренко Лариса Миколаївна, про розірвання договору довічного утримання,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , звернулася до суду з вказаним вище позовом, який обґрунтовувала наступним.
Позивачка вказувала, що 21 березня 2005 року вона уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання про те, що вона передає останній у власність квартиру АДРЕСА_1 , а відповідачка довічно забезпечує її харчуванням, одягом, ліками, доглядом, необхідною допомогою.
Однак протягом всього часу відповідачка ніколи не виконувала умови договору, у зв`язку з чим позивачка, будучи особою похилого віку змушена була самостійно докладати зусилля для організації свого життя. 
Посилаючись на вказане, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила розірвати договір довічного утримання від 21 березня 2005 року; повернути у її власність квартиру АДРЕСА_1 ; зняти заборону з квартири, яка була накладена 21 березня 2005 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сидоренко Л. М., зареєстровану в реєстрі заборон за реєстр.№2; стягнути з відповідачки судовий збір. 

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2024 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості правонаступниці позивачки ОСОБА_5 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2025 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 09 жовтня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2023 року, а саме, знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , знято заборони щодо вчинення будь-яких дій щодо державної реєстрації (перереєстрації) права власності на квартиру, знято заборону на відчуження квартири.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела обґрунтованості своїх позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, позивачка через представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивачка зазначала, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду.
Позивачка наполягала на тому, що відповідачка неналежно виконувала умови договору довічного утримання, що є підставою для його розірвання.

Доводи інших учасників справи
Відповідачкою через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

21 березня 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір довічного утримання про те, що ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 19,3 кв.м, загальною площею 35,0 кв.м, взамін чого ОСОБА_6 зобов`язалася довічно утримувати ОСОБА_5 та забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою,ліками та зберігати у її безкоштовному довічному користуванні квартиру. За згодою сторін обов`язок  ОСОБА_6 з надання ОСОБА_5 довічного забезпечення та догляду визначається у вигляді та вартості: вартість матеріального забезпечення (харчування, одяг, догляд та необхідна допомога, ліки) на суму 17 грн кожен місяць. Сторони домовились, що цей договір не передбачає забезпечення грошима ОСОБА_5 з боку ОСОБА_6 . Сторони визначили, що договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін – у судовому порядку.
Зі вказаного договору вбачається, що ОСОБА_5 на час укладення договору проживала у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2 цього будинку. Свою частку у квартирі АДРЕСА_2 (1/2 частки) ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 29 жовтня 2021 року, у зв`язку з чим була знята з реєстрації місця проживання.
21 березня 2005 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сидоренко Л. М. у зв`язку з посвідченням договору наклала заборону відчуження вказаної у договорі квартири до припинення договору довічного утримання, яка зареєстрована у книзі обліку заборон за №2. Вказана заборона була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
З договору від 14.09.2019 та акту №56 про прийом-передачу виконаних робіт вбачається, що ОСОБА_6 замовила для виготовлення та придбання вікно ПВХ вартістю 5500 грн, жалюзі (2 шт) вартістю 1000 грн, підвіконня вартістю 400 грн та укіс вікна вартістю 2000 грн. Вказане вікно було встановлено у квартирі АДРЕСА_1 .
З представлених відповідачкою квитанцій випливає, що вона у 2019-2022 рр. здійснювала оплату комунальних послуг за утримання квартири АДРЕСА_1 .
18 лютого 2019 року ОСОБА_5 було укладено декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у якій довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом вказано ОСОБА_6 . 
Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.06.2021 ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_8 .
З пояснень відповідачки, викладених у відзиві на позовну заяву, випливає, що до 2013 року вона проживала з позивачкою в одному будинку, але в різних квартирах. У 2013 році вона переїхала на інше місце проживання. Протягом усього часу з моменту укладення договору довічного утримання вона виконувала його умови: забезпечувала ОСОБА_5 їжею, ліками, слуховим апаратом, памперсами, прала одяг, постільну білизну, прибирала у квартирі, купала її, придбала їй холодильник та металопластикове вікно у кухню, оплачувала комунальні послуги. Коли не мала змоги прибирати у квартирі (маленька дитина, робота), то зверталася за допомогою до інших людей, які робили прибиранняза її кошт. Докази виконання договору не зберігала, бо у них з позивачкою склалися відносини, які притаманні родині. У зв`язку з воєнними діями вона була вимушена у березні 2022 року разом з 8-річною донькою виїхати з м.Миколаєва. ОСОБА_5 забрати із собою вона не мала змоги. Була домовленість з нею, що вона буде оплачувати довіреній особі її послуги та витрати за піклування за позивачкою. Проте їй стало відомо, що ОСОБА_5 забрала до себе невідома їй жінка. 
Відповідно до повідомлення ОСОБА_4 до поліції від 29.06.2023 у квартирі АДРЕСА_1 змінені замки. 
Згідно з довідкою Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області від 25.07.2023 в ході перевірки заяви ОСОБА_9 не було встановлено факту вчинення кримінального правопорушення. Оскільки в суді перебувала справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про розірвання договору довічного утримання, то, на думку працівників поліції, відносини між сторонами були цивільно-правовими. 
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 28.11.2023 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Миколаєві у віці 95 років.
19 березня 2022 року ОСОБА_5 склала заповіт, за яким все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося та все те, що буде належати їй на момент смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 . Цей заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н. В.
29 листопада 2023 року у Другій Миколаївській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №118/2023 після смерті ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини.
Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_5 виконувала функції няні щодо сина відповідачки. Коли він виріс і уїхав, відносини  ОСОБА_6 і ОСОБА_5 погіршилися. ОСОБА_6 переїхала на інше місце проживання, а тому стала рідко приїздити до ОСОБА_5 . ОСОБА_5 до 2022 року доглядала себе сама, просила сусідів принести їжу. ОСОБА_11 кричала на ОСОБА_5 , зачиняла її у квартирі. Їй не подобалося, коли сусіди намагалися нагодувати ОСОБА_5 .
Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили суду, що зі слів ОСОБА_6 їм відомо про укладення нею договору довічного утримання з ОСОБА_5 . ОСОБА_6 розповідала їм, що доглядає за сусідкою, носить їй продукти, готує.
Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснили, що знають ОСОБА_5 та ОСОБА_6 біля 30 років, бо проживали у одному будинку. ОСОБА_5 доглядала дитину ОСОБА_6 . Відносини у них були дружні. ОСОБА_6 носила ОСОБА_5 їжу. Скарг на ОСОБА_6 з боку ОСОБА_5 не було. У 2022 році ОСОБА_6 у зв`язку з воєнними діями виїхала за кордон. Вона просила сусідів доглядати за ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_16 , якій відповідачка є невісткою, суду пояснила, ОСОБА_4 здійснювала догляд за ОСОБА_5 : готувала їжу, купляла ліки. Коли ОСОБА_4 виїхала у 2022 році з м.Миколаєва, то вона попросила її та знайому медсестру доглядати за ОСОБА_5 . Коли вони прийшли до ОСОБА_5 додому (через тиждень після від`їзду відповідачки), то бабусі там не було. Сусіди їм сказали, що її забрали. 

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування 

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.
Згідно з вимогами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Стаття 755 ЦК України передбачає, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.
Відповідно до вимог частини першої статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.
Стаття 651 ЦК України регламентує, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Згідно з статтями 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, ОСОБА_5 посилалася на те, що відповідачка протягом всього часу дії договору не виконувала його умов, у зв`язку з чим позивачка, будучи особою похилого віку, змушена була самостійно докладати зусилля для організації свого життя. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Досліджені докази свідчать, що відповідачка протягом тривалого часу здійснювала догляд за ОСОБА_5 . Жодних зауважень ОСОБА_5 щодо виконання умов договору довічного утримання протягом його дії не висловлювала.
Звернення її з позовом до суду відбулося у листопаді 2022 року після виїзду відповідачки з дитиною у березні 2022 року за кордон у зв`язку з воєнним станом в Україні.
Встановивши, що відповідачка лише з березня 2022 року по червень 2023 року не виконувала особисто умови договору довічного утримання через виїзд за межі міста Миколаєва з малолітньою дитиною у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та перебуванням міста Миколаєва у зоні бойових дій, але передала тимчасово здійснення своїх обов`язків ОСОБА_16 , яка не змогла здійснювати догляд за ОСОБА_5 через зміну нею місця проживання без попередження про це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушення умов договору не було істотним, враховуючи час, протягом якого відповідачка належно виконувала свої обов`язки за договором, вимоги розумності і справедливості. 
Виконання відповідачкою особисто обов`язків за договором після червня 2023 року до дня смерті ОСОБА_5 не відбувалося через зміну останньою місця проживання без повідомлення ОСОБА_9 про це і неповідомлення нею нової адреси. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог законодавства. 

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана через її представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий   О. В. Локтіонова

Судді  Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова  

Повне судове рішення складено 16 січня 2026 року.