РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року 	справа № 580/13143/25 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06.11.2023 №232730014764 в частині обмеження ОСОБА_1 з 01.01.2023 пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2023 без обмеження пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 відкрито провадження в даній справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що на виконання рішення суду відповідач перевів позивача на пенсію за віком державного службовця з 01.01.2023, прийнявши рішення №232730014764 від 06.11.2023, однак обмежив розмір пенсії максимальним розміром.
Про обмеження пенсії максимальним розміром позивач дізнався з листа відповідача №2600-0202-8/105012, до якого приєднані необхідні протоколи перерахунку пенсії на виконання рішення суду від 26.07.2023 у справі №580/5335/23. Позивач вважає наведене рішення №232730014764 від 06.11.2023 протиправним, в частині обмеження пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки воно суперечить нормам Конституції України та рішенням Конституційного Суду України.
Відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує, що перерахунок пенсії позивача проведений правомірно, тому оскаржене рішення скасуванню не підлягає.
Розглянувши подані документи і матеріали, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що позивачу призначено з 04.01.2022 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
27.10.2022 позивачу виповнилось 62 роки і він звернувся до відповідача із заявою від 30.12.2022 про призначення пенсії державного службовця. До заяви додав копію паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, довідку Державної судової адміністрації України №11.2-01/696 від 28.12.2022 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця та копію трудової книжки серії НОМЕР_1 . 
Позивач звернувся до відповідача із запитом про надання публічної інформації, який зареєстрований 28.04.2023 за №610/11.
У відповідь листом №2600-0202-8/87739 від 04.05.2023 відповідач повідомив позивача про прийняте рішення від 04.01.2023, яким відмовлено в призначенні пенсії державного службовця.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі №580/5335/23 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 04.01.2023 про відмову ОСОБА_1 в переході на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 №3733-ХІІ.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком державного службовця відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 №3733-ХІІ у розмірі 60 відсотків від заробітку та провести перерахунок і виплату пенсії з 01.01.2023 з урахуванням довідки Державної судової адміністрації України №11.2-01/696 від 28.12.2022.
На виконання рішення суду відповідач перевів позивача на пенсію за віком державного службовця з 01.01.2023, прийнявши рішення №232730014764 від 06.11.2023, однак обмежив розмір пенсії максимальним розміром.
У відповідь на запит позивача від 20.05.2025 відповідач листом №2600-0202-8/105012 від 09.06.2025 повідомив, що нормами закону встановлено обмеження пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яке поширюється на позивача.
Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з позовом за захистом прав.
Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року №3668-VI (далі - Закон №3668-VI), який набув чинності 01.10.2011, уперше запроваджено обмеження граничного розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Отже, зазначена норма щодо встановлення максимального розміру пенсії поширює свою дію на виключний перелік нормативно-правових актів, відповідно до яких призначається (перераховується) пенсія.
У зв`язку з прийняттям Закону № 3668-VI та відповідно до підпункту 5 пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону частину третю статті 85 Закону № 1788-ХІІ викладено в такій редакції:
«Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».
Також відповідно до підпункту 17 пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI частину третю статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) викладено в аналогійній редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».
Тобто частина третя статті 85 Закону № 1788-ХІІ та частина третя статті 27 Закону №1058-IV викладені в редакції Закону № 3668-VI.
Таким чином, положення частини третьої статті 85 Закону № 1788-ХІІ, частини третьої статті 27 Закону № 1058-IV та частини першої статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на закони № 1788-ХІІ та № 1058-IV) прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до законів № 1788-ХІІ і № 1058-IV) та є однаковими за змістом. Зазначені обмеження також поширюються на пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про державну службу».
Вирішуючи питання про відповідність наведених норм законів положенням Конституції України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Право на пенсійне забезпечення як елемент права на соціальний захист потрібно розглядати не лише з точки зору законодавства про пенсійне забезпечення чи соціальний захист, але й у вимірі конституційних принципів правового статусу особи, зокрема положення частини третьої статті 22 Конституції України про те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Зміст зазначеної норми вже був розтлумачений Конституційним Судом України, який сформулював юридичну позицію, за якою зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики (абзаци п`ятий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11.10.2005 № 8-рп/2005).
У Рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018 Конституційний Суд України наголосив на конституційному обов`язку держави утверджувати й забезпечувати права і свободи людини та на тому, що положення частини третьої статті 22 Конституції України перебувають у системному зв`язку з іншими положеннями цієї статті. Оскільки стаття 22 міститься у розділі II «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина» Конституції України і в ній сформульовано загальну вимогу щодо законодавчого регулювання існуючих прав і свобод, то положення частини третьої цієї статті необхідно інтерпретувати у взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої статті 22, частини першої статті 64, частини першої статті 157 Основного Закону України та розуміти як такі, що поширюються на всі права і свободи людини, гарантовані Конституцією України.
Також у Рішенні від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційний Суд України констатував, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).
Положення пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України про те, що виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод, у поєднанні з положенням частини третьої статті 22 Конституції України означають, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності, тобто визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення.
Отже, установлення обмеження максимального розміру пенсії частиною першою статті 2 у частині поширення її дії на Закон № 1788-ХІI та частиною третьою статті 85 Закону № 1788-ХІІ в редакції Закону № 3668-VІ суперечить частині третій статті 22 Конституції України як таке, що звужує зміст та обсяг права на соціальний захист.
Оцінка змін до частини третьої статті 85 Закону № 1788-ХІI, викладених у редакції Закону № 3668-VІ, має здійснюватися на основі аналізу змісту зазначених вище конституційних норм у їх поєднанні, юридичних позицій Конституційного Суду України та сутності права на соціальних захист у взаємозв`язку з конституційними принципами правового статусу особи.
Таким чином, законодавче обмеження максимального розміру пенсії в аспекті частини першої статті 2 Закону № 3668-VI у частині поширення її дії на Закон № 1788-ХІ І та частини третьої статті 85 Закону № 1788-ХІІ у редакції Закону № 3668-VI можна вважати таким, що звужує зміст та обсяг права на соціальний захист, у тому числі права на пенсійне забезпечення, і призводить до порушення його сутності, що є недопустимим у соціальній та правовій державі, якою проголошена Україна. Тому держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, а повинна забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю, що випливає з її конституційного обов`язку утверджувати та забезпечувати права і свободи людини. Отже, очевидна суперечність частини третьої статті 85 Закону № 1788-ХІІ та статті 46 Основного Закону.
Окрім того, стаття 46 Конституції України узгоджуються із частиною першою статті 64 Конституції України та не передбачає випадків обмеження конституційного права громадянин на соціальний захист.
Тому зазначене у взаємозв`язку з положенням частини третьої статті 85 Закону №1788-ХІІ вказує на суперечність між цим положенням та статтею 64 Основного Закону в частині про те, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Аналіз змісту частини першої статті 2 Закону № 3668 показує, що обмеження максимального розміру пенсії на момент ухвалення цього Закону стосувалося різних категорій осіб. Водночас Конституційний Суд України неодноразово давав правову оцінку цій нормі на предмет її конституційності.
Зокрема, Конституційний Суд України Рішенням від 03.06.2013 № 3-рп/2013 визнав неконституційною статтю 2 Закону № 3668-VI у частині поширення її дії на Закон України від 07.07.2010 № 2453 «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453). Рішеннями від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022 Конституційний Суд України визнав неконституційними приписи статті 2 Закону № 3668, що поширюють свою дію на Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ), та положення частини сьомої статті 43 цього самого Закону.
Отже, оскільки приписи статті 2 Закону № 3668-VI у зазначеній частині визнані неконституційними, тому правило про максимальний розмір пенсії не поширюється на закони № 2453-VІ і № 2262-ХІІ, які зазначені у переліку законів в частині першій статті 2 Закону № 3668-VI, а відповідно таке правило не поширюється на суддів та осіб, які мають право на пенсію на підставі законів № 2453-VІ і № 2262-ХІІ.
Конституційний Суд України в Рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 висловив юридичну позицію, відповідно до якої норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними й мають безумовний характер; тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами, не можуть бути скасовані чи звужені (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
У Рішенні від 12 жовтня 2022 року № 7-р(ІІ)/2022 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження пенсії встановленням максимального розміру та зупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-ХІІ, порушують суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, зазначених у частині п`ятій статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
З огляду на це приписи Закону № 3668, що обмежують максимальний розмір пенсії, призначеної (перерахованої) за Законом № 2262-ХІI, зокрема особам, на яких поширено приписи частини п`ятої статті 17 Конституції України, не відповідають сутності соціальних гарантій високого рівня для таких осіб.
Отже, судді та військовослужбовці належать до тих окремих категорій громадян, які мають встановлені конституційні гарантії захисту (судді відповідно до статті 130, військовослужбовці - статті 17 Конституції України), а тому застосування обмежень максимального розміру їхньої пенсії суперечило б природі їхнього правового статусу та гарантіям захисту, що визначені на рівні Основного Закону держави.
Такий висновок дає змогу провести певну аналогію в цьому контексті між зазначеними особами та громадянами - державними службоцями, які мають гарантоване конституційне право на соціальний захист і водночас пенсії яких обмежуються максимальним розміром відповідно до частини першої статті 2 Закону № 3668-VI.
З огляду на зазначене та враховуючи, що всі люди є вільні й рівні у своїй гідності та правах, що права і свободи є невідчужуваними й непорушними (стаття 21 Конституції України), що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24 Конституції України), можна дійти висновку, що обмеження пенсії максимальним розміром відповідно до частини першої статті 2 Закону №3668-VI у частині поширення її дії на Закон № 1788-ХІІ та частини третьої статті 85 Закону № 1788-ХІІ є таким, що суперечить зазначеним положенням Конституції України.
Зазначене правове обґрунтування знайшло своє відображення у постанові Пленуму Верховного Суду від 24 листопада 2023 року № 29 «Про звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 2 Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» в частині поширення її дії на Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та частини третьої статті 85 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІ «Про пенсійне забезпечення" в редакції Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постановах від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19, від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21, від 17 квітня 2025 року у справі № 580/5666/24, суд касаційної інстанції неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Отже, у випадку суперечності норм закону із положеннями Конституції України слід застосовувати норми Конституції України, оскільки вона має вищу юридичну силу. Такі норми законів не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.
Частиною 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, позивач має право на отримання пенсії з 01.01.2023 без обмеження її розміру десятьма розмірами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тому оскаржене рішення в частині застосування такого обмеження є протиправним, що є підставою для його скасування. 
Вирішуючи питання щодо належного способу захисту порушеного права позивача, суд зазначає, що нормами пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
За частинами 3, 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.
Враховуючи, що відповідачем протиправно застосовано обмеження максимального розміру пенсії позивача, тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок провести перерахунок і виплату пенсії з 01.01.2023 без обмеження пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум.
З огляду на викладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06.11.2023 №232730014764 в частині обмеження ОСОБА_1 з 01.01.2023 пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2023 без обмеження пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 42098368) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя 	Валентин ГАРАЩЕНКО