ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 344/3762/22
провадження № 61-8914св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2023 року в складі судді Польської М. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 травня 2023 року в складі колегії суддів: Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Томин О. О. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання спадкового договору,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору від 08 травня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом 
Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О. Д. № 1039.
Позов мотивовано тим, що 08 травня 2018 року позивач уклав з дочкою 
ОСОБА_2 спадковий договір, оскільки з 2012 року він хворів, а у червні 
2017 року переніс інсульт і потребував догляду. За умовами договору відповідач зобов`язувалася вчиняти певні дії: щотижнево забезпечувати купівлю продуктів харчування, прибирати житло та прати білизну не менше раз в тиждень, готувати їжу не рідше одного разу в тиждень, придбавати медикаменти за його кошти при потребі, доглядати якщо захворіє. 
Для виконання покладених обов`язків ним у травні 2018 року передано відповідачу (через її чоловіка) власні кошти в сумі 100 000 грн. Однак свої зобов`язання ОСОБА_2 не виконувала в повному обсязі, а тому позивач був змушений переїхати до сина у м. Снятин. Саме син з травня 2018 року по лютий 2021 року разом з дружиною та її матір`ю взяли на себе обов`язки догляду та надання йому допомоги. У лютому 2021 року вони забрали його до себе в м. Снятин. 
Окрім того, у травні 2018 року відповідач поселила в його квартирі сторонню особу на ім`я ОСОБА_3 з метою, що він буде взамін дочки здійснювати за ним догляд. Проживаючи з ним, ОСОБА_3 це не робив взагалі і як виявилося був наймачем житла. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2023 року, яка залишена без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду 
від 10 травня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що за період з часу укладення спадкового договору по лютий 2021 року (часу зміни місця проживання позивача) чи березень 2022 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 
з будь-якими претензіями щодо невиконання умов спадкового договору за конкретно визначеними обов`язками, конкретний час такого невиконання відповідачем, підстави невиконання набувачем розпорядження відчужувача по кожному обов`язку зокрема, а також обумовлення сторонами виконання такого договору за місцем іншого проживання відчужувача.
Невиконання спадкового договору відповідачем саме в період проживання позивача в м. Снятині не може бути підставою для розірвання спадкового договору, оскільки діти позивача узгодили можливість такого проживання батька в різні періоди пори року з кожним з них, а з лютого 2021 року відповідач не виконувала умови договору з поважних причин - зміна місця проживання відчужувача та фактична відмова від таких послуг з його боку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
17 червня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 травня 2023 року.
У касаційній скарзі представник заявника просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення 
Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 травня 2023 року, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
24 жовтня 2023 року справанадійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявника вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування статті 202 СК України та статті 1305 ЦК України.
Крім того, зазначає, що суди необґрунтовано відхилили клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Позиція інших учасників справи
03 листопада 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Думич О. І. через підсистему «Електронний Суд подала відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1  та просила залишити її без задоволення скаргу, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення передбачені статтею 183 ЦПК України. Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік, вказаний у цій статті, та інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 395 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Оскільки до відзиву не додано доказів про надсилання його копій 
іншим учасникам справи, відзив належить повернути представнику 
ОСОБА_2 - адвокату Думич О. І. без розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Судами встановлено, що протягом 2012 року ОСОБА_1 хворів та мав 
ІІІ групу інвалідності. У квітні 2017 року ОСОБА_1 переніс інсульт і потребував догляду за станом здоров`я. В червні 2017 року позивач лікувався в Олександрійській клінічній лікарні міста Києва.
08 травня 2018 року ОСОБА_1 , як відчужувач, уклав з ОСОБА_2 , як набувачем, яка є його дочкою, спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О. Д. №1039.
За умовами спадкового договору його предметом визначено обов`язок набувача виконувати розпорядження відчужувача і в разі його смерті 
ОСОБА_2 набуває право власності на належну відчужувачу двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до вказаного договору набувач зобов`язувалась вчиняти певні дії за розпорядженням відчужувача немайнового характеру:
- щотижнево забезпечувати купівлю продуктів харчування за рахунок коштів відчужувача;
- забезпечувати проведення прибирання квартири АДРЕСА_2 та прати постільну білизну не менше раз в тиждень;
- здійснювати приготування їжі не менше одного разу на день;
- забезпечувати придбавання медикаментів та надання медичної допомоги у випадку захворювання за кошти відчужувача;
- здійснювати догляд за відчужувачем та піклуватись про нього у випадку захворювання чи поганого самопочуття.
Сторони договору обумовили, що зміна умов цього договору або його розірвання допускається за згодою сторін. У разі невиконання набувачем розпоряджень відчужувача на його вимогу цей договір може бути розірваний у судовому порядку.
Встановлено, що ОСОБА_2 має медичну освіту, що підтверджується дипломом молодшого спеціаліста та посвідченням № НОМЕР_1 про присвоєння їй кваліфікаційної категорії зі спеціальністю сестринська справа.
Після укладення договору у травні 2018 року ОСОБА_1 отримав у касі 
Акціонерного товариства «Ощадбанк» готівкові кошти в сумі 95 623, 25 грн, які він передав ОСОБА_2 для виконання робіт у квартирі.
Умови в квартирі пристосовані саме для проживання особи з обмеженими можливостями, що підтверджується актом комісії Товариства з обмеженою відповідальністю ЖЕО «Захід стиль» та фотокопіями квартири.
ОСОБА_2 організовувала придбання ліків, надання медичної допомоги, а саме послуги масажиста та подолога. З квітня 2017 року по березень 
2021 року зверталася до лікаря ендокринолога для огляду батька.
Чоловік відповідача ОСОБА_5 у жовтні 2018 року придбав спеціалізоване ліжко для позивача.
ОСОБА_2 облаштувала місце для відпочинку позивача - спеціальна лавка на висоті сидіння у дворі будинку, забезпечувала оплату всіх комунальних послуг за квартиру по укладених від його імені договорах, що підтверджується відсутністю заборгованості. Ці кошти вносив чоловік відповідача ОСОБА_5 з власного банківського рахунку в період з 01 січня 2019 року по 14 квітня 
2022 року, що підтверджується довідкою банку від 15 квітня 2022 року. 
У березні, травні та жовтні 2021 року ОСОБА_2 проходила стаціонарне лікування в Обласній клінічній лікарні Івано-Франківської обласної ради.
Матеріалами справи підтверджується покладання та здійснення догляду за ОСОБА_1 чоловіком відповідача ОСОБА_5 , так як з 23 червня 
2018 року відповідно до довідки про отримання допомоги ОСОБА_5 призначено компенсаційну виплату по догляду за ОСОБА_1 як інвалідом І групи. Позивачу був проведений огляд Медико-соціальної експертної комісії, що підтверджується випискою та актом огляду від 12 жовтня 2017 року та 
від 12 жовтня 2020 року.
Відповідно до довідки-виписки з домової книги про склад сім`ї та прописки 
від 12 квітня 2022 року №48 з 26 квітня 2018 року у квартирі по АДРЕСА_3 прописаний ОСОБА_1 .
Згідно з виписки з домової книги про склад сім`ї та прописки від 05 вересня 2022 року №67, з 02 серпня 2022 року у квартирі ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 прописані власник ОСОБА_1 , син - ОСОБА_6 , а також внучка ОСОБА_7 . 
Згідно з поясненнями свідка ОСОБА_8 , які засвідчено нотаріально, вбачається, що позивач не проживав у квартирі, яка є предметом договору, оскільки з березня 2022 року по серпень 2022 року, за згоди власника житла, у квартиру переїхала ОСОБА_8 . Остання припинила користуватися цим житлом у кінці серпня 2022 року, оскільки син позивача ОСОБА_9 замінив замки від вхідних дверей квартири і їм пояснив, що в ній надалі буде проживати його дочка ОСОБА_10 , яка стала студенткою.
Позивач у позовній заяві та його представник у суді апеляційної інстанції вказали, що з січня по лютий 2021 року та в серпні 2022 року ОСОБА_1 не проживав у квартирі АДРЕСА_1 , а проживав у м. Снятин Івано-Франківської області, що визнається сторонами, тому відсутній обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин або щодо добровільності їх визнання.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Статтею 651 ЦК України визначено, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.
Враховуючи зазначене, спадковий договір є двостороннім правочином, за яким набувач зобов`язаний вчинити певні дії за вказівкою відчужувача, взамін чого до нього переходить право власності на майно. Тому коло обов`язків набувача має визначатися вже виходячи не з одностороннього волевиявлення відчужувача, а зі спільної згоди сторін, враховуючи договірний характер правовідносин.
Згідно зі статтею 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. За змістом цього правила інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Для підтвердження наявних правових підстав для розірвання спадкового договору відчужувач повинен надати належні і допустимі докази невиконання набувачем умов спадкового договору.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 09 грудня 
2019 року в справі № 347/853/18, від 23 січня 2019 року в справі 
№ 355/385/17, від 27 березня 2025 року у справі № 243/4527/23.
У постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 345/866/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що аналіз спадкового договору не дає зробити беззаперечного висновку про те, що виконання умов спадкового договору повинно здійснюватися особисто набувачем.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 345/3897/17 зроблений висновок про те, що суди дійшли правильного висновку, що зобов`язання сторонами договору викладені так, що з них не випливає обов`язкове їх виконання особисто набувачем. Зміст зобов`язань має організаційний характер, зокрема, забезпечення прибирання не тотожно прибиранню особисто. Тому змістом зобов`язань набувача було забезпечення та організація надання послуг, які і надавались позивача. Крім того, з актів цивільного законодавства та суті зобов`язань, визначених спадковими договорами, не випливає обов`язок набувача виконати зобов`язання особисто. Будь-яких доказів невиконання обов`язків, обумовлених спадковим договором, позивачем не надано і не спростовано доводів відповідача про організацію надання необхідних послуг, які підтверджені показаннями свідків.
Слід зазначити, що якщо умовами договору визначено, що набувач зобов`язана забезпечувати належними лікувальними засобами, належний догляд та харчування тощо, то відповідно є очевидним те, що набувач не може безпосередньо особисто виконувати всі передбачені умови: доглядати, готувати їжу, придбавати ліки, прибирати, прати та безпосередньо перебувати з особою, якщо це не визначається умовами договору, оскільки набувач за звичних обставин теж може працювати, отримувати дохід для власних потреб та виконання спадкового договору, якщо є покладені вимоги за кошти набувача, чи перебувати, як в даному випадку на лікуванні і забезпечувати особисте виконання договору.
Аналіз положень статей 527 та 1305 ЦК України не дає підстав для висновку, що за спадковим договором в усіх випадках одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) лише особисто, оскільки порядок виконання обов`язків набувача за спадковим договором визначається самим договором. Тобто особисте чи не особисте виконання умов спадкового договору набувачем, в тому числі таких умов як догляд відчужувача, визначається сторонами такого договору, а не законом.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Вирішуючи спір, суди, врахувавши наведені вище норми матеріального та процесуального права і обставини справи, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять доказів того, що за період з часу укладення спадкового договору по лютий 2021 року (часу зміни місця проживання позивача) та березень 2022 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з будь-якими претензіями щодо невиконання умов спадкового договору від 08 травня 2018 року.
Невиконання спадкового договору відповідачем саме в період проживання позивача в м. Снятині не можуть бути підставою для розірвання спадкового договору, оскільки діти позивача узгодили можливість такого проживання батька в різні періоди пори року з кожним з них, а з лютого 2021 року відповідач не виконувала умови договору з поважних причин - зміна місця проживання відчужувача та фактична відмова від таких послуг з його боку.
Крім цього, суди правильного зазначили, що ОСОБА_2 забезпечувала виконання спадкового договору за місцем проживання позивача в м. Івано-Франківську, зміна ж місця проживання та одностороння відмова ОСОБА_1 від послуг не є ухилянням відповідача від виконання умов договору.
Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів про невиконання відповідачем умов спадкового договору та істотних порушень умов спадкового договору.
Врахувавши зміст спадкового договору, обов`язки набувача, суть спору між сторонами, колегія судів погоджується з висновками судів про те, що відповідач вживала відповідні заходи для створення умов щодо належного виконання умов спадкового договору.
Підставою касаційного оскарження представник заявника зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 202 СК України та статті 1305 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
З огляду на зміст вказаної норми права, вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, представник заявника зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 202 СК України та статті 1305 ЦК України.
Проте, посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, представник заявника не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норм процесуального та матеріального права в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи, як і не наводить мотивованого обґрунтування того, як саме висновок щодо застосування норм матеріального права вплине на висновки судів, викладені в оскаржених судових рішеннях.
Ураховуючи викладене, касаційна скарга, провадження по якій відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, а тому не може бути задоволена, з огляду на недоведення представником заявника наявності підстав для формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Інші обставини, на які посилається представник заявника у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відзив ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Думич Оксана Іванівна, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 травня 2023 року повернути заявнику без розгляду.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 24 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська