ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

14 січня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 727/12638/24
провадження № 22-ц/822/116/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Височанської Н. К.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, орган опіки та піклування Чернівецької міської ради
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року
апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу
головуюча в суді першої інстанції суддя Калмикова Ю. О.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 27 липня 2017 року уклала шлюб з ОСОБА_2 . У період перебування у шлюбі у сторін народився син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 травня 2021 року у цивільній справі №727/10743/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі – 3000,00 гривень щомісячно, починаючи з 21 грудня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.
Також, вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі – 1000 гривень щомісячно, починаючи з 21 грудня 2020 року та до досягнення дитиною – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 31 січня 2022 року у цивільній справі № 727/10719/21 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Від травня 2021 року і по теперішній час ОСОБА_2 злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у забезпеченні нормального розвитку дитини, не проявляє жодного інтересу та уваги до сина.
Відповідачем свідомо було обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини відсутня, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Позивачка самостійно здійснює догляд за дитиною, дбає про його фізичний і духовний розвиток, навчання. Зокрема, забезпечує сина необхідним харчуванням, медичним доглядом, що належним чином впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Позивачка самотужки забезпечує дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, виявляє інтерес до його внутрішнього світу, забезпечує умови для отримання дитині освіти.
В свою чергу ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків, самоусунувся від участі у вихованні дитини, спілкуванні з ним та проведення вільного часу разом зі своїм сином, що підтверджується доданими до позовної заяви доказами.
Протягом тривалого часу зі сторони відповідача відсутнє піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, що надалі може негативно вплинути на його фізичний розвиток, як складову частину виховання і у своїй сукупності є підставою для позбавлення його батьківських прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що відповідач не відвідує дитячий садок, у якому навчається ОСОБА_5 , дитину з дитячого садка забирає дід, батько не відвідує дитячу лікарню тощо. Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач не приймає активну участь у вихованні сина.
Разом з цим, наведене не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.
Як встановлено судом відповідач на постійній основі проживає за межами України та не бажає щоб його позбавляли батьківських прав.
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання відповідачем батьківських прав по відношенню до його малолітньої дитини, позивачем суду надано не було, а свідоме, винне ухилення від виконання батьківських обов`язків впродовж тривалого часу не знайшли свого підтвердження в суді.
Також суд взяв до уваги висновок органу опіки та піклування від 08 квітня 2025 року № 171/9, згідно з яким вирішено за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що факти свідомого, винного ухилення від виконання батьківських обов`язків впродовж тривалого часу не знайшли свого підтвердження.
Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, суд прийшов до висновку про передчасність прийняття такого рішення та недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, однак вважав за необхідне попередити його про необхідність зміни свого ставлення до обов`язку щодо виховання сина.
Таке рішення надасть можливість відповідачу змінити свою поведінку, а дитині – зберегти родинний зв`язок, реалізувати природне право на батьківське піклування та підтримку.
Крім того, суд звернув увагу, що в разі, якщо відповідач не змінить свого ставлення до дитини, позивачка не позбавлена можливості повторно звернутись до суду з аналогічним позовом.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, які за наслідками розгляду справи підлягають відшкодуванню відповідачу, як стороні на користь якої ухвалено рішення, за рахунок позивачки, суд прийшов до висновку, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу в сумі 96 000 гривень не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і неспівмірні із виконаною роботою в суді.
Суд вважав, що зазначена категорія справ є справою незначної складності та по них є стала судова практика, що в свою чергу не потребувало додаткових зусиль та знань.
Ураховуючи наведене, оцінивши подані відповідачем докази на підтвердження понесених витрат, виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи, суд прийшов до висновку, що витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи в суді першої інстанції, підлягають зменшенню до 10 000 гривень. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Висновки суду, викладені в рішення, не відповідають фактичним обставинам справи.
Акцентує увагу на тому, що ОСОБА_2 перебуває за межами України не з метою фінансового забезпечення дитини, а задля уникнення від мобілізації, що свідчить про його свідоме ухилення від виконання не лише батьківських, а й громадянських обов`язків.
Фактичні обставини справи свідчать про байдужість ОСОБА_2 до сина та невиконання батьківських обов`язків, а саме те, що відповідач не підтримує особистого контакту з дитиною, не бере участі у його розвитку, навчанні, дозвіллі, не вчиняє навіть спроб побачитись із сином, ігнорує потреби дитини та проявляє повну байдужість до фізичного, морального та емоційного стану дитини, хоча при цьому будь-яких об`єктивних перешкод у цьому немає.
Вважає, що зібрані у справі докази, зокрема показання свідків, підтверджують факт самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що дає підстави для позбавлення його батьківських прав.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подав відзив на апеляційну скаргу.
Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу змінити та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 96 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення у частині розподілу судових витрат на правничу допомогу з порушенням норм процесуального права.
Зокрема суд першої інстанції не врахував, що зменшення розміру витрат на правничу допомогу можливо лише у разі заперечень іншої сторони, на яку процесуальним законом покладено обов`язок доводити неспівмірність заявленого до відшкодування розміру таких витрат. Відповідачка таким правом не скористалася.
Зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, суд фактично втрутився у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом.
Окрім цього судом не враховано, що обсяг правничої допомоги, її зміст, були необхідними у цій справи, справа є складною, а тому заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу у сумі 96 000 гривень є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають стягненню з сторони не на користь якої ухвалено рішення у повному обсязі.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
27 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстровано Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 1360 (а. с. 14).
У період перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 24 жовтня 2020 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а. с. 7)
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 травня 2021 року у цивільній справі №727/10743/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі – 3000,00 гривень щомісячно, починаючи з 21 грудня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.
Також, вказаним судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі – 1000 гривень щомісячно, починаючи з 21 грудня 2020 року та до досягнення дитиною – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку (а. с. 25-28).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 31 січня 2022 року у цивільній справі № 727/10719/21 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 14-15).
Відповідно до довідки Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 10 «Попелюшка» Чернівецької міської ради від 02 липня 2024 вих. № 01-15/77, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує вказаний заклад дошкільної освіти з листопада 2022 року (наказ про зарахування № 162-В від 30 листопада 2022 року). За цей період батько хлопчика – ОСОБА_2 в заклад не приходив, життям дитини не цікавився, не брав участі у батьківських зборах. Участі у вихованні і навчанні дитини не приймав, матеріальної та моральної допомоги у вихованні сина не надавав. Мати приводить та забирає дитину, відвідує батьківські збори, приходить на свята, бере участь у заходах закладу (а. с. 21).
З відповіді КНП «Міська дитяча поліклініка» від 10 липня 2024 року на адвокатський запит від 09 липня 2024 року вбачається, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває з народження на обліку в даному закладі, декларація укладена з лікарем-педіатром ОСОБА_6 . За медичною допомогою до КНП «Міська дитяча поліклініка» з дитиною звертається мати ОСОБА_1 . Всі рекомендації лікаря виконує в повному обсязі, дотримується медичних норм (а. с. 23).
Як вбачається із акта від 24 липня 2024 року, складеним головою правління ОСББ в присутності сусідів, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_5 , зареєстровані та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вихованням та утриманням сина займається ОСОБА_1 . Батько – ОСОБА_2 проживає окремо, життям дитини не цікавиться, не приймає участь у вихованні дитини (а. с. 24).
Згідно з висновком Виконавчого комітету Чернівецької міської ради як органу опіки та піклування від 08 квітня 2025 року № 171/9, є недоцільним позбавляти батьківських прав громадянина ОСОБА_2 по відношенню до його дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що факти свідомого, винного ухилення від виконання батьківських обов`язків впродовж тривалого часу не знайшли свого підтвердження (а. с. 130-133).
Відповідно до відомостей Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданих на виконання ухвали суду від 10 березня 2025 року, ОСОБА_2 востаннє 12 травня 2021 року здійснено перетин державного кордону у пункті пропуску Порубне (напрям виїзд), серія паспорта НОМЕР_2 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , характеристика ТЗ – CЕ7989СА.
Як вбачається із відповіді Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці від 12 березня 2025 року № 33019 на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження №65991767 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 у тверді грошовій сумі 3 000 гривень щомісячно, починаючи з 21 грудня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Станом на 12 березня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня (а. с. 101).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції по суті спору та у частині розподілу витрат на правничу допомогу відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України, приписи якої зокрема зобов`язують батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Відповідно до частини першої статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків неодноразово було викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 тощо.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) ЄСПЛ підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 12 лютого від 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
У справі, що переглядається, факт доведення підстав для позбавлення відповідача батьківських прав  ОСОБА_1 обґрунтовувала наступним.
Відповідно до довідки Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 10 «Попелюшка» Чернівецької міської ради від 02 липня 2024 вих. № 01-15/77, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує вказаний заклад дошкільної освіти з листопада 2022 року (наказ про зарахування № 162-В від 30 листопада 2022 року). За цей період батько хлопчика – ОСОБА_2 в заклад не приходив, життям дитини не цікавився, не брав участі у батьківських зборах. Участі у вихованні і навчанні дитини не приймав, матеріальної та моральної допомоги у вихованні сина не надавав. Мати приводить та забирає дитину, відвідує батьківські збори, приходить на свята, бере участь у заходах закладу (а. с. 21).
Згідно з відповіді КНП «Міська дитяча поліклініка» від 10 липня 2024 року на адвокатський запит від 09 липня 2024 року, дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває з народження на обліку в даному закладі, декларація укладена з лікарем-педіатром ОСОБА_6 . За медичною допомогою до КНП «Міська дитяча поліклініка» з дитиною звертається мати ОСОБА_1 . Всі рекомендації лікаря виконує в повному обсязі, дотримується медичних норм (а. с. 23).
Як вбачається із акта від 24 липня 2024 року, складеним головою правління ОСББ в присутності сусідів, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_5 , зареєстровані та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вихованням та утриманням сина займається ОСОБА_1 . Батько – ОСОБА_2 проживає окремо, життям дитини не цікавиться, не приймає участь у вихованні дитини (а. с. 24).
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 (батько позивачки), ОСОБА_8 (хрещена мама ОСОБА_5 ), ОСОБА_9 (підтримує дружні стосунки із позивачкою та її сином), ОСОБА_10 (хрещений батько ОСОБА_5 ), ОСОБА_11 (підтримує дружні стосунки із позивачкою), підтвердили, що з часу виїзду ОСОБА_2 за кордон України останній не цікавиться життям дитини та не бере участі у його вихованні.
Колегія суддів переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та надаючи оцінку зібраним у справі доказам виходить із наступного.
Верховний суд у постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 179/1100/24 (провадження № 61-12057св25) вказав на те, що необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти батька права на контакт з дитиною і її виховання. Позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Той факт, що на цей час відповідач проживає за межами України, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у його утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Окрім цього як встановлено судами, перебуваючи за кордоном відповідач систематично сплачував аліменти на користь позивачки та заборгованість за відповідними платежами відсутня, що свідчить про те, що ОСОБА_2 бере участь в утриманні дитини та вказує на його небайдужість до сина.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 перебуває за межами України не з метою фінансового забезпечення дитини, а задля уникнення від мобілізації, не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки питання законності виїзду за кордон України та перебування відповідача на території іншої держави, не має правового значення для вирішення цієї справи.
Суд першої інстанції, крім фактів, що  ОСОБА_2  не відвідує дитячий садок, у якому навчається ОСОБА_5 , дитину з дитячого садка забирає дід, батько не відвідує дитячу лікарню тощо, тобто не приймає активну участь у вихованні сина, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення його батьківських прав. Судом не було встановлено, що відповідач не відповідає вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своєму сину, або що він становить загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком може порушити відповідні права дитини. За обставин цієї справи не було нічого, що могло б виправдати позбавлення відповідача можливості відновити зв`язок зі своїм сином.
Хоча протягом періоду з 2021 року, який передував зверненню із цим позовом (близько трьох років),  ОСОБА_2  не приділяв належної уваги вихованню його сина і такий період тривав достатньо довго, особливо для дитини відповідного віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між дитиною і його батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу.
Проте, за встановлених судами фактичних обставин справи між відповідачем та його сином, на переконання колегії суддів, ще можливо відновити особистий зв`язок, який притаманний взаємовідносинам батька та сина, зокрема зважаючи на те, що  ОСОБА_2  у ході розгляду справи у суді першої інстанції виявляв однозначний намір в подальшому виконувати свої батьківські обов`язки та не бажав щоб його позбавляли батьківських прав.
Окрім цього, вирішуючи спір суд першої інстанції врахував наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування від 08 квітня 2025 року № 171/9, згідно з яким вирішено за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що факти свідомого, винного ухилення від виконання батьківських обов`язків впродовж тривалого часу не знайшли свого підтвердження.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) вказав на те, що висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Разом з цим як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для мотивованого відхилення або ж незгоди із висновком органу опіки та піклування щодо розв`язання спору у цій справі.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наразі позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2  не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Аргументи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи.
При цьому  ОСОБА_1 помилково вказує на те, що судом першої інстанції не враховано подані нею докази та зокрема покази свідків, які підтверджують факт неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина.
Саме оцінка поданих стороною доказів покладено в основу висновку суду про те, що відповідач не приймає активну участь у вихованні сина.
За таких обставин, суд першої інстанції вказав на те, що не може залишатися поза увагою та обставина, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні сина, в зв`язку з чим наявними є підстави для того, аби попередити ОСОБА_2  про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому відповідачу роз`яснено, що він має зважати на те, що залишення ним поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22.
Однак, відповідний висновок відображений лише у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
У цій частині колегія суддів звертається до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 грудня 2024 року у справі № 640/11970/20, відповідно до якого, ясність судового рішення полягає у логічному, чіткому, переконливому і зрозумілому викладенні змісту рішення. Недотримання цих вимог може ускладнити або взагалі унеможливити виконання рішення суду. Вимога логічності, зокрема, передбачає, що текст рішення має відображати причинно-наслідкові зв`язки у межах речення чи всього документу. Зокрема, мотивувальна частина рішення має відповідати його резолютивній частині.
Як вбачається з матеріалів справи  ОСОБА_2 оскаржує рішення лише в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, тобто погодився із висновками суду першої інстанції по суті спору, в тому числі щодо попередження його про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина.
В зв`язку з наведеним підлягає доповненню резолютивна частина оскаржуваного рішення абзацом другим наступного змісту: «попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу
Вирішуючи питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені до відшкодування  ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у сумі 96 000 гривень не підлягають стягненню з  ОСОБА_1 у повному розмірі.
Виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи, суд прийшов до висновку, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи в суді першої інстанції, підлягають зменшенню до 10 000 гривень.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункти 1, 4 частини першої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
– має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
– з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У заяві поданій до судових дебатів, відповідач зокрема, просив здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді першої інстанції, а саме стягнути із Геітан на свою користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 96 000 гривень.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав: копію договору про надання правничої допомоги від 29 листопада 2024 року (а. с. 117-118), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 29 листопада 2024 року (а. с. 119), копію повного розрахунку суми судових витрат від червня 2025 року на суму 96 000 гривень.
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
«… не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Як встановлено судом першої інстанції правнича допомога у справі надавалася відповідачу адвокатом Максимчук А. В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 29 листопада 2024 року
Відповідно до умов договору сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката становить 3 200 гривень.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії повного розрахунку суми судових витрат від червня 2025 року зміст правничої допомоги полягав у наступному:
– збір перевірка, належне засвідчення копій письмових та електронних доказів у справі (1 година) – 3 200 гривень;
– підготовка клопотань, заяв, а саме: про ознайомлення з матеріалами справи, про витребування доказів, виклик свідків (1 година) – 3 200 гривень;
– підготовка та надсилання двох адвокатських запитів (1 година) – 3 200 гривень;
– підготовка відзиву на позовну заяву – (4 години) – 12 800 гривень;
– підготовка заперечень на відповідь на відзив – (2 години) – 6 400 гривень;
– підготовка письмових пояснень до судових дебатів – (2 години) – 6 400 гривень
– підготовка та участь адвоката у судових засіданнях (13 годин) – 41 600 гривень.
– участь у засіданні комісії виконавчого комітету Чернівецької міської ради при вирішення питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (5 годин) – 16 000 гривень. А всього у сумі 96 000 гривень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Колегія суддів наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Зокрема зважаючи на конкретні обставини справи колегія суддів зауважує, що як вбачається зі змісту мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність попередження ОСОБА_2  стосовно зміни ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тобто, зверненню із цим позовом слугувала і сама поведінка відповідача.
При цьому, відповідно до положень частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Колегія суддів також враховує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи, судові витрати на правничу допомогу, які поніс відповідач, і які слід стягнути з іншої сторони, підлягали зменшенню до 10 000 гривень.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції частково ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому слід доповнити його резолютивну частину абзацом другим наступного змісту: «попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
Щодо заявлених клопотань про відкладення розгляду справи
14 січня 2026 року від представника позивачки ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у призначеному на 14 січня 2026 року судовому засіданні на іншу дату у зв`язку із зайнятістю у іншому судовому процесі. 
13 січня 2026 року представником відповідача ОСОБА_4 через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання, призначене на 14 січня 2026 року, за станом здоров`я.
Колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотань представників позивачки та відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, врахувавши, що: явка представників учасників справи у судове засідання не була визнана обов`язковою; представниками сторін надавалися пояснення по суті спору; в клопотанні не вказано про наявність обставин, які б об`єктивно унеможливили розгляд справи у судовому засіданні, призначеному на 14 січня 2026 року.
При цьому апеляційний суд керується тим, що законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з урахуванням конкретної ситуації у справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду (див. постанову Верховного Суду від 15 липня 2024 року у справі № 447/852/23 (провадження № 61-4989ск24).
Враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не забезпечили явку своїх представників.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 02 липня 2024 року у справі № 910/12118/22.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 жовтня 2025 року, доповнивши її абзацом другим наступного змісту: 
«Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 січня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді :       Мирослава КУЛЯНДА
Наталія ВИСОЧАНСЬКА