ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7402/25 Справа № 428/8668/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року по справі за заявою ОСОБА_1 , боржник – ОСОБА_3 про видачу дублікату судового наказу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2025 року ОСОБА_1  звернулась до суду із заявою про видачу дублікату судового наказу, за якою просить суд видати дублікат судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 жовтня 2019 року у справі № 428/8668/19 про стягнення з ОСОБА_3  аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі  частки від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10-ти розмірів прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з дня подачі заяви про видачу судового наказу до суду. 
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 , боржник –  ОСОБА_3 про видачу дублікату судового наказу  повернено без розгляду.
Ухвала суду мотивована тим, що заява подана без додержання вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України, а саме до заяви не додано жодного документа, що підтверджує факт надіслання подання та доданих до нього документів іншим учасникам справи. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, будучи обізнаним про те, що адреса боржника – ОСОБА_3 , перебуває на тимчасово окупованій території, на якій не функціонує відділення Укрпошти, що виключає можливість надсилати заяви, вказав в оскаржуваній ухвалі на невиконання обов`язку з надання доказів направлення заяви з додатками на адресу іншого учасника в АДРЕСА_1 , який об`єктивно неможливо виконати, ураховуючи вказані обставини, що є визначальними у даній справі. 
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Повертаючи без розгляду заяву про видачу дублікату судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана без додержання вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України, а саме до заяви не додано жодного документа, що підтверджує факт надіслання подання та доданих до нього документів іншим учасникам справи. 
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 4.12.95 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
У рішенні від 13 січня 2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 98 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 конвенції.
Повертаючи без розгляду заяву про видачу дублікату судового наказу із зазначенням того, що до заяви не додано жодного документа, що підтверджує факт надіслання подання та доданих до нього документів іншим учасникам справи, суд першої інстанції не врахував, що боржник по справі ОСОБА_3 , перебуває на тимчасово окупованій території, що виключає можливість надсилати заяви, у зв`язку з чим припустився надмірного формалізму, і вказані дії суду унеможливили доступ позивача до правосуддя для захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обґрунтованими.
Крім того, слід зазначити, що повертаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 2 ст. 183 ЦПК України щодо позовного провадження, тоді як в даному випадку спірні правовідносини регулюються розділом ІІ ЦПК України, а саме наказним провадженням, а отже вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду, суд повинен керуватися статтями вищезазначеного розділу. 
Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 163 ЦПК України в заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. 
Вимог щодо надіслання сторонам копій заяви ст. 163 ЦПК України не містить, а отже залишення без розгляду заяви про видачу дублікату судового наказу з цих підстав, є порушенням принципу верховенства права, права на справедливий суд, що суперечить завданням цивільного судочинства. 
Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення передчасної ухвали, відповідно пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  – задовольнити.
Ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року — скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова 

О.В. Свистунова