ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/7947/25
Номер провадження: 22-ц/819/143/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 січня 2026 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Приходько Л. А.,
суддів:  Базіль Л.В.,
Радченка С. В.,
секретар Андреєва В.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Комунальне підприємство «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Херсоні апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради Юріної Аліни Романівни на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 жовтня 2025 року, у складі головуючого судді Кузьміної О.І.,
встановив:
У травні 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Беспалов Олексій Сергійович, звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати. 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 22 грудня 2018 року працювала в КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР на посаді диспетчера. 24 лютого 2022 року російська федерація почала повномасштабне вторгнення в Україну. Внаслідок окупації м. Херсона позивач була вимушена покинути місто. В 2022 році позивач зверталася до директора відповідача Андрія Лапицького проте останній повідомив, що підприємство не функціонує, та позивача повідомлять про початок функціонування. 
Наказом № 331-к1 від 13 грудня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану», позивачу оголосили припинення трудових відносин з відповідачем з 13 грудня 2022 року, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Ознайомитися з вищеописаним наказом позивач змогла тільки 21 травня 2025року. 
07 листопада 2023 р. наказом № 136-К1 відповідач звільнив позивача через відсутність останньої на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (нібито з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року) на підставі пункту 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП України. Ознайомитися з вищеописаним наказом позивач змогла тільки 21 травня 2025р. 
В порушення вимог статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідачем з лютого 2022 року не виплачується позивачу заробітна плата. 
За вказаних обставин відповідач має виплатити не виплачену заробітну плату за період з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року, до винесення наказу № 331-к1 від 13 грудня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору у зв`язку із введення правового режиму воєнного стану», у загальному розмірі 101512.50грн.
Позивач вважає накази № 331-к1 від 13 грудня 2022 року та № 136-К1 від 07 листопада 2023 року протиправними та незаконними, а призупинення з неї трудових відносин та звільнення такими, що не ґрунтується на діючому законодавстві.
Так, в порушення вимог абзацу першого частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» наказ № 331-к1 від 13 грудня 2022 року не містить ім`я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорту відповідних працівників, строк призупинення дії трудового договору та умови відновлення дії трудового договору. У наказі не зазначено осіб, яких він стосується. У пункті 21 додатку до наказу «Список працівників яким оголошено призупинення дії трудових відносин», вказано « ОСОБА_1 », а тому позивач ставить під сумнів той факт, що наказ стосувався її. 
Відповідач за вказаний час жодного разу не звертався до позивача з вимогою про вихід до роботи, та з вказаним наказом не ознайомлював. 
Також вказує на незаконність наказу про звільнення, зазначивши, що роботодавець мав з`ясувати будь-яким чином причини її відсутності на роботі, що відповідачем не було зроблено. Відповідач ні разу не зв`язувався з ОСОБА_1 , не телефонував, листи не надсилав. У разі якщо б відповідачем було поставлено вимогу прибуття до роботи позивачка невідкладно б приступила б до виконання своїх посадових обов`язків. Проте про початок роботи підприємства відповідач її не повідомив. Тому вважає що її звільнення з підстав визначених пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України є незаконним.
У зв`язку із чим, відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України на її користь має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2023 року по 07 листопада 2024 року у розмірі 121815.00грн. 
На підставі викладеного просила:
скасувати наказ Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради № 331-к1 від 13 грудня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору у зв`язку із введення правового режиму воєнного стану», в частині оголошення ОСОБА_1 припинення трудових відносин з відповідачем з 13 грудня 2022 року, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р. № 2136; 
скасувати наказ Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради № 136-К1 від 07 листопада 2023 р. «Про звільнення диспетчерів» в частині звільнення ОСОБА_1 через відсутність ОСОБА_1 на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року) на підставі пункту 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України; 
стягнути з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради на користь позивача ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року в розмірі 101 512,50 грн.; 
стягнути з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2023 року по 07 листопада 2024 року у розмірі 121 815,00 грн.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14 жовтня 2025 року позов задоволено:
Скасовано наказ Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради № 331-к1 від 13 грудня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору у зв`язку із введення правового режиму воєнного стану», в частині оголошення ОСОБА_1 припинення трудових відносин з відповідачем з 13 грудня 2022 року, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р. № 2136; 
скасовано наказ Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради № 136-К1 від 07 листопада 2023 року «Про звільнення диспетчерів» в частині звільнення ОСОБА_1 через відсутність ОСОБА_1 на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року) на підставі пункту 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України; 
стягнуто з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради на користь позивача ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року в розмірі 101 512,50 грн.; 
стягнуто з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2023 року по 07 листопада 2024 року у розмірі 121 815,00 грн.
Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення мотивовано тим, що в порушення вимог частин першої та другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» наказ №331-к1 від 13 грудня 2022 року не містить умови відновлення дії трудового договору, що свідчить про його незаконність.
Відповідачем не надано суду доказів існування обставин, що виключають можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, як це передбаченост.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та доказів неможливості забезпечення ОСОБА_1 роботою за укладеним трудовим договором.
За таких обставин, у директора Комунального підприємства «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради були відсутні підстави для призупинення із позивачем трудових відносин, а тому оскаржуваний наказ підлягає скасуванню.
Вказуючи на те, що суду не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 безпідставно не з`являлася на робочому місці, про що повинні бути складені відповідні акти та проведено відповідне реагування: відібрано пояснення, застосовано відповідні стягнення, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ № 136-К1 від 07 листопада 2023 року «Про звільнення диспетчерів» в частині звільнення ОСОБА_1 є незаконним та підлягає скасуванню.
У період з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року, до прийняття наказу про призупинення трудових відносин ОСОБА_1 не отримувала заробітної плати.
Оскільки на момент звернення позивача до суду законодавством не було передбачено іншого способу захисту її порушених прав у випадку незаконного призупинення дії трудового договору з нею, з метою відновлення порушеного права позивача підлягає застосуванню ефективний спосіб захисту порушеного права за аналогією із нормами статті 235 КЗпП.
Відповідно до довідки Комунального підприємства «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради №573 від 06 серпня 2025 року повідомили, що на 01 липня 2025 року за штатним розписом за посадою «Диспетчер автомобільного транспорту» оклад 8000,00грн, середня заробітна плата ОСОБА_1 , відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» становить 397,11 за день. Середня заробітна плата за останні два місяці (травень, червень 2025 р). становить 262,30грн.
Заробітна плата ОСОБА_1 не виплачувалась з березня 2022 року по 13 грудня 2022 року,що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради №89 від 04 лютого 2025 року. Таким чином, до стягнення підлягає заборгованість по заробітній платі за вказаний період в розмірі 101 512,50грн. (10 151,25* 10 місяців).
Також суд дійшов висновку і про необхідність стягнення на користь позивачки середнього заробітку не виплаченого внаслідок призупинення дії трудового договору за період із з 07 листопада 2023 року по 07 листопада 2024 року в розмірі 121 815,00 грн. 
12 листопада 2025 року представник Комунального підприємства «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради Юріна А.Р. подала, сформувавши в системі «Електронний суд», апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
Підставами апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції заявник зазначає: порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що положення статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надає роботодавцю право тимчасово призупиняти дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Як вбачається зі змісту наказу №131-к1 від 13 грудня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану», відповідач обґрунтував підставу призупинення дії трудового договору введенням воєнного стану та статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що виключає можливість обох сторін виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Також в наказі зазначено, що призупинення діє з 13 грудня 2022 року та до припинення або скасування воєнного стану. А отже висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для припинення із позивачкою трудових відносин є помилковим.
З 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року м. Херсон, яке місцезнаходженням відповідача як юридичної особи та місцем роботи позивачки було окуповано. Після деокупації місто з 11 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року було віднесено до території можливих бойових дій, а з 01 травня 2023 року Херсонська територіальна громада віднесена до території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. А тому висновок суду про неправомірність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати у період з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року не ґрунтується на належних та достатніх доказах на підтвердження того, що остання виконувала роботу, за яку відповідач, як роботодавець, відповідно до статті 94 КЗпП України зобов`язаний виплачувати заробітну плату. Позивачкою не доведено наявність підстав для нарахування та виплати їй заробітної плати. 
Крім того, судом першої інстанції обрахований розмір середнього заробітку, належного до стягнення відповідачу, без урахування вимог визначених Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та не враховано встановлені статтею 117 КЗпП України обмеження щодо періоду, за який роботодавець повинен виплатити звільненому працівникові середній заробіток.
Також вказував на те, що суд не звернув належної уваги та не надав правової оцінки заяві відповідача про застосування строків позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Беспалов О.С., вказуючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Під час розгляду справи представник КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР Юріна А.Р., приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримала за обставинами викладеними у скарзі просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
ОСОБА_1 та її представник, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з підстав зазначених у відзиві. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає не в повному обсязі.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22 грудня 2018 року перебуває у трудових відносинах з КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР, працюючи на посаді диспетчера відділу експлуатації автобусного пасажирського транспорту, відповідно до наказу №538-к від 21 грудня 2018 року.
Наказом Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради №331-к1 від 13 грудня 2022 року, оголошено призупинення трудових відносин з працівниками КП «ХКТС» ХМР за переліком, який наведений у додатку до цього Наказу відповідно статті 13 Закону України «Про організацію трудових відноси в умовах воєнного стану». Призупинення діє з 13 грудня 2022 року, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану.
Відповідно до додатку до наказу №331-к1 до списку працівників яким оголошено призупинення діє трудових відносин включено ОСОБА_1 диспетчер.
Наказом Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради №136-К1 від 07 листопада 2023 року «Про звільнення диспетчерів» у зв`язку з тим, що диспетчери ліній відсутні на робочому місці та неможливо отримати інформацію про причини їх відсутності з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, серед інших звільнено ОСОБА_2 , диспетчера лінії відділу експлуатації автобусного пасажирського транспорту, з 07 листопада 2023 року через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль на підставі пункту 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП України.
Відповідно до архівної довідки КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради №89 від 04 лютого 2025 року бухгалтерські документи по ОСОБА_1 в КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР відсутні. Згідно звітів «по нарахованій заробітній платі застрахованим особам ОСОБА_1 нараховувався дохід з жовтня 2018 року по лютий 2022 року. Згідно виписки з Пенсійного фонду щодо трудових відносин з КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР ОСОБА_1 нараховувався заробіток за період роботи 25 жовтня 2018 року - 28 лютого 2022 року.
З цієї ж довідки вбачається, що за останні два місяці, що передували спірному періоду ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата: за січень 2022 року в розмірі 11061.26грн, за лютий 2022 року - 10241.25грн.
Відповідно до довідки КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР №573 від 06 серпня 2025 року станом на 01 липня 2025 року за штатним розписом за посадою «Диспетчер автомобільного транспорту» оклад складає 8000,00грн. Середня заробітна плата ОСОБА_1 , відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів України від 08.02.1995 року №100 становить 397,11 за день (розрахунок 8000*12/365 = 263.01). Середня заробітна плата за останні два місяці (травень, червень 2025 р). становить 262,30грн (розрахунок 8000 *2/61= 262.30).
З довідки Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради №699 від 24 вересня 2025 року вбачається, що первинна документація по нарахованій заробітній платі ОСОБА_1 за 2021 - 2022 роки відсутня, тому середню заробітну плату за останні два місяці роботи, що передують місяцю, в якому виник вимушений прогул, порахувати не мають можливості. За період до лютого 2022 року наявна інформація з електронного кабінету платників податків. Фактична середня заробітна плата розрахована за штатним розписом від 01 лютого 2025 року за посадою «Диспетчер автомобільного транспорту», оклад якої складає 8000,00грн. Середня заробітна плата ОСОБА_1 , відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів України від 08.02.1995 року №100, відповідно до штатного розпису від 01 лютого 2025 року становить 262.30грн (8000*2/61=262.30). 
Середня заробітна плата ОСОБА_1 , за даними звітів з електронного кабінету платників податків за один календарний день складає 334.37грн ((9669.65 (з/п за грудень 2021 року) +11061.26(з/п за січень 2022 року)):61календарний день = 334.37).

Щодо стягнення заробітної плати за період з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року
Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України «Про оплату праці»).
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє по цей день.
У пункті 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку обставин непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.
Отже, положення частини першої статті 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення роботодавця від обов`язку виплатити працівнику невиплачену заробітну плату.
КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР розташоване в м. Херсон, яке, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376, з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року перебувало на тимчасово окупованої Російською Федерацією території, з 11 листопада 2022 року по 01 травня 2023 року на території можливих бойових дій, а з 01 травня 2023 року на території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.
Враховуючи на те, що позивач, у зв`язку з окупацією міста та з метою захисту свого життя і здоров`я, а тому з незалежних від неї причин не могла виконувати свої трудові обов`язки, а керівництво відповідача не надало жодних роз`яснень та інструкцій щодо дій при виконанні працівникам трудових обов`язків, у т.ч. у разі загрози їх життю та здоров`ю під час активних бойових дій, ракетних, бомбових ударів та окупації міста, не призупинило дію трудового договору з працівниками, не запровадило простій на підприємстві, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР порушило трудові права позивачки на оплату праці, яка мала бути виплачена на умовах, визначених трудовим договором відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції не звернув уваги на те, що частинами першою, другою статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час спірних правовідносин та на час звернення до суду, визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Відповідно до цього ж рішення частина перша статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Тобто на час звернення до суду з цим позовом та ухвалення судом рішення у цій справі частина перша статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат була чинною. А отже судом мав бути застосований встановлений нею тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права для звернення працівника до суду про вирішення трудового спору.
Доводи позивачки та її представника, що ОСОБА_1 дізналась про порушення її права (невиплату їй заробітної плати за період з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року) лише у травні 2025 року колегія суддів відхиляє.
Так, відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 
Отже про порушення свого права ОСОБА_1 була обізнана з моменту не виплати їй заробітної плати за конкретний місяць, а не з часу ознайомлення її з наказом про звільнення. 
Оскільки жодних поважних причин пропуску встановленого законом строку звернення до суду позивачем не наведено, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення заробітку за період з 01 березня 2022 року по 13 грудня 2022 року задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, строку звернення до суду. 

Щодо скасування наказу про призупинення дії трудового договору у зв`язку із введення правового режиму воєнного стану
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом .
Призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. 
Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. (частина перша статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного наказу).
Сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення оспорюваного наказу), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію; обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця та працівника виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.
Матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що станом на час прийняття підприємством оспорюваного наказу, а саме станом на 13 грудня 2022 року, після деокупації м. Херсона, ні КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР (роботодавець), ні ОСОБА_1 (працівник) не могли виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
А отже відповідачем не доведено наявність підстав, визначених законом, для призупинення дії трудового договору з позивачем.
Частиною другою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в редакції чинній на час прийняття оспорюваного наказу визначено, що призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.
Встановивши, що наказ КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР «Про призупинення дії трудового договору у зв`язку із веденням правового режиму воєнного стану» № 331-к1 від 13 грудня 2022 року зазначеним вище вимогам закону не відповідає, зокрема не містить інформації про причини призупинення дії трудового договору, спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору та умови відновлення дії трудового договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його незаконність.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності у КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ХМР підстав для призупинення дії трудового договору у зв`язку з неможливістю у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівників роботою колегія суддів відхиляє, оскільки суду не надано будь-яких доказів щодо існування таких обставин, коли роботодавець не міг надати працівникам, зокрема ОСОБА_1 , роботу, а остання не могла виконати цю роботу. Зокрема не надано доказів знищення внаслідок бойових дій та/чи розграбування окупантами засобів виробництва, неможливість переведення позивачки на іншу роботу або залучення її до роботи за дистанційною формою організації праці тощо.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом строків звернення до суду з огляду на таке.
Перебіг строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України розпочинається з часу коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо ознайомлення позивачки з наказом №331-к1 від 13 грудня 2022 року, або щодо повідомлення її у будь-який спосіб про призупинення дії трудового договору. Доводи позивача про те, що вона дізналася про існування оспорюваного наказу лише після звернення за правничою допомогою від адвоката у травні 2025 року, відповідачем не спростовані. Як вбачається з пояснень позивачки на її звернення до керівництва їй обіцяли підібрати іншу роботу, вказуючи на те, що її місце зайняте при цьому про призупинення дії трудового договору їй ніхто не повідомляв. А отже підстави вважати, що вона дізналася чи могла дізнатися про порушення свого права раніше, ніж нею зазначено, відсутні.

Щодо визнання звільнення незаконним
Відповідно до пункту 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем законності своїх дій щодо звільнення ОСОБА_1 через відсутність її на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Матеріали справи не містять жодних доказів відсутності позивачки на роботі з нез`ясованих причин, вчинення відповідачем будь-яких дій з метою з`ясування причин її відсутності на роботі, повідомлення позивачки про відновлення роботи підприємства та необхідності її виходу на роботу.
Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом строків звернення до суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо ознайомлення позивачки з наказом №136-к1 від 07 листопада 2023 року про її звільнення, а її доводи, що вона дізналась про своє звільнення лише після звернення за правничою допомогою та ознайомилась з наказом про звільнення лише 21 травня 2025 року, відповідачем не спростовані. Оскільки до суду ОСОБА_1 звернулася 22 травня 2025 року, строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення) позивачем не пропущений.
Інших доводів щодо наявності підстав для скасування чи зміни рішення в цій частині апеляційна скарга не містить.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2023 року по 07 листопада 2024 року суд першої інстанції, дійшовши висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 , правильно виходив з наявності підстав, визначених частиною другою статті 235 КЗпП України, для задоволення цих позовних вимог 
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України п ри винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). 
Згідно з Порядком № 100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. 
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З матеріалів справи вбачається, що два останні місяці роботи за які позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, це січень 2022 року (нарахована заробітна плата у розмірі 11061.26грн) та лютий 2022 року (нарахована заробітна плата у розмірі 10241.25грн). Отже середньоденна заробітна плата визначена діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів становить 546.22грн ((11061.26+10241.25)/39(р.д.)=546.22). А отже середній заробіток за час вимушеного прогулу за період заявлений позивачем (з 07 листопада 2023 року по 07 листопада 2024 року - 263р.д.), розрахований відповідно до Порядку №100 мав становити 143655.86грн.
Запропонований відповідачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає вимогам Порядку №100.
Оскільки судом першої інстанції стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах заявлених позивачем вимог, а апеляційна скарга позивачем, щодо неправильного визначення розміру середнього заробітку не подавалась, підстави для збільшення розміру стягнутого судом середнього заробітку відсутні, незважаючи на те, що судом першої інстанції застосований спосіб визначення розміру середнього заробітку, що не відповідає Порядку №100.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції вимог статті 117 КЗпП України щодо обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями колегія суддів відхиляє, оскільки положення статті 17 КЗпП України, яка встановлює відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні не поширюються на правовідносини, щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом строків звернення до суду щодо цих позовних вимог також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду. Оскільки, як зазначалось вище строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення) позивачем не пропущений.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, а також скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення ( пункти 1, 2 частини першої статті 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на надану оцінку висновків суду першої інстанції апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу представника КП «Херсонського комунального транспортного сервісу» ХМР Юріної А.Р. слід задовольнити частково. Рішення суду в частині стягнення з КП «Херсонського комунального транспортного сервісу» ХМР на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату за період з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, ким у задоволені цих позовних вимог відмовити. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 367,368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Херсонського комунального транспортного сервісу» Херсонської міської ради Юріної Аліни Романівни задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 жовтня 2025 року в частині стягнення з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату за період з 28 лютого 2022 року по 13 грудня 2022 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені цих позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 січня 2026 року
Головуючий:    Л. А. Приходько
Судді    Л. В. Базіль
С. В. Радченко