Справа № 161/18763/25 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/78/26  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
секретар Русинчук М.М.
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за період прострочення зобов`язання за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2025 року в складі судді Черняка В. В.,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, мотивуючи тим, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.07.2022 у справі №161/22209/21 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Зазначений вирок набрав законної сили. В межах розгляду кримінальної справи судом було частково задоволено цивільні позови потерпілих: стягнуто з ОСОБА_2 на користь неповнолітньої ОСОБА_4 в особі її законного представника (батька) ОСОБА_1 300 000 грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 - 150 000 грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_5 - 150 000 грн. моральної шкоди. 
На виконання вироку, суд видав три виконавчі листи №161/22209/21 від 09.06.2023 року, які перебувають на виконанні у Луцькому ВДВС у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в рамках зведеного виконавчого провадження №76298936. 
Станом 01.09.2025, вирок суду відповідачем виконано частково: сплачено 12.12.2023 року 300,00 грн., 11.01.2024 року - 500,00 грн. у виконавчому провадженні ВП № 72645374; сплачено 10.06.2024 року - 823,83 грн., 01.08.2024 року - 4677,12 грн., 09.09.2024 року - 1461,60 грн., 15.10.2024 року - 500,00 грн. у виконавчому провадженні ВП № 72645316. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
На підставі наведеного, позивач просив суд, стягнути з відповідача в свою користь заборгованість 120 800,78 грн. заборгованості за період прострочення виконання зобов`язання з 12.05.2023 по 31.08.2025 року, а саме: інфляційні втрати у розмірі 89 936,78 грн. та 3% річних у розмірі 30 864,00 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2025 року позов задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 30 864 грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі 89 936 грн. 78 коп., що загалом становить 120 800 грн. 78 грн. заборгованості за період прострочення зобов`язання з 12.05.2023 по 31.08.2025.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 966 грн. 41 коп. судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Вказує на те, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечує доводи апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін.
Обгрунтовуючи свої доводи вказав, що доводи апелянта щодо того, що стаття 625 ЦК України не може застосовуватися до правовідносин, у рамках яких стягується моральна шкода, ґрунтуються на неправильному тлумаченні постанови Верховного Суду від 03.10.2023у справі № 686/7081/21. У зазначеній постанові Верховний Суд не заперечив можливості застосування ст. 625 ЦК України як такої.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові прямо зазначила, що ст. 625 ЦК України є загальною нормою, яка поширюється на всі грошові зобов`язання - як договірні, так і недоговірні. Тобто, після того як суд визначив конкретний розмір грошової компенсації моральної шкоди, виникає грошове зобов`язання, невиконання або прострочення виконання якого тягне застосування ст. 625 ЦК України.
Таким чином, апелянт штучно ототожнює два різні етапи: (1) визначення моральної шкоди як вимоги немайнового характеру та (2) наявність установленого судом грошового обов`язку зі сплати компенсації. Після визначення судом конкретної грошової суми компенсації виникає грошове зобов`язання, до якого підлягають застосуванню приписи ст. 625 ЦК України.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.07.2022 у справі №161/22209/21 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
В межах розгляду кримінальної справи судом було частково задоволено цивільні позови потерпілих: стягнуто з ОСОБА_2 на користь неповнолітньої ОСОБА_4 в особі її законного представника (батька) ОСОБА_1 300 000 грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 - 150 000 грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_5 - 150 000 грн. моральної шкоди.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 12 травня 2023 року вказаний вирок залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 01.02.2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області та ухвалу Волинського апеляційного суду залишено без змін.
На виконання вироку судом видано три виконавчі листи №161/22209/21 від 09.06.2023 року, які були пред`явлено до виконання.
Станом на дату розгляду справи, виконавчі листи перебувають на виконанні органу ДВС в рамках зведеного виконавчого провадження №76298936, що не заперечується сторонами.
З відповіді Луцького ВДВС у Луцькому району Волинської області №76919 від 26.05.2025 слідує, що в межах виконавчого провадження (далі - ВП) № 72598729 про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 стягнуто та перераховано 15882 грн. боргу, 936 грн. виконавчого збору та 200 грн. витрат ВП (залишок становить 134118 грн. боргу та 13722 грн. виконавчого збору).
В межах ВП № 72645316 про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто і перераховано 7462,55 грн. боргу, 633,36 грн. виконавчого збору та 200 грн. витрат ВП (залишок становить 14537,45 грн. на користь ОСОБА_1 та виконавчого збору в сумі 14366,64 грн.).
В межах ВП № 72645374 про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто і перераховано 800 грн. боргу та 200 грн. витрат ВП (залишок становить 299200 грн. на користь ОСОБА_1 та виконавчого збору в сумі 30000 грн.).
Предметом розгляду справи є питання стягнення з відповідача заборгованості за період прострочення виконання зобов`язання (3% різних та інфляційних втрат) з 12.05.2023 року (дата набрання вироком законної сили) по 31.08.2025 року (в межах ВП № 72645316, ВП № 72645374).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем (погашення заборгованості стягнутої за вироком суду, який набрав законної сили), однак його порушив (вирок суду не виконано, виконавчі провадження не завершено), тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав,не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Крім того, припис частини 2 статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 № 686/7081/21).
Так само, Верховний Суд у своїй постанові від 03.04.19 у справі №757/3725/15-ц виснував про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з Особа_5 на користь Особа_3 трьох відсотків річних та інфляційних втрат через відсутність відповідного судового рішення про стягнення, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, то і прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало.
Щодо конкретизації змісту зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, яка відбулася лише після постанови Верховного Суду, Верховним Судом виснувано і в постанові від 23.04.2025 у справі №694/1482/21.
Таким чином, суд першої інстанції дав належну правову оцінку наявним у справі доказам, з урахуванням всіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 120 800 грн. 78 грн., з них: 3% річних у розмірі 30 864 грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі 89 936 грн. 78 коп.
В апеляційній скарзі відповідач не висловлював заперечень та не наводив мотивів незгоди з визначеним судом розміром трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання, інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, які належить до стягнення, тому в апеляційного суду відсутні підстави не погодитись з висновком суду першої інстанції щодо їх розміру.
Викладені у апеляційній скарзі аргументи про те, що до спірних правовідносини не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) спростовуються викладеними вище правовими висновками Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем в прохальній частині не зазначено конкретно по яких виконавчих провадженнях він бажає стягнути з відповідача заборгованість спростовуються змістом позовної заяви, у якій позивач зазначив, що за період з 12.05.2023 по 31.08.2025, інфляційні втрати: на прострочену суму боргу 300 000,00 грн у виконавчому провадженні ВП № 72645374 становить 61 429,74 грн; на прострочену суму боргу 150 000,00 грн у виконавчому провадженні ВП № 72645316 становить 28 507,04 грн., а розмір трьох процентів річних: з простроченої суми основного боргу 300 000,00 грн у виконавчому провадженні ВП № 72645374 становить 20 721,58грн.; простроченої суми основного боргу 150 000,00 грн у виконавчому провадженні ВП № 72645316 становить 10 142,42 грн.
Посилання представника відповідача на практику Верховного Суду України, викладену у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, є помилковим, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), відступила від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України, підстав для його скасування немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
ухвалив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2025 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: