ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 621/2804/20
провадження № 22-ц/818/765/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 серпня 2025 року в складі судді Вельможної І.В.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну черговості спадкування та визнання права власності на спадкове майно.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат ОСОБА_4 . На день смерті, ОСОБА_4 мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина. 25.04.2020 вона звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. За результатами розгляду заяви, нотаріусом заведено спадкову справу № 32/2020. За життя, ОСОБА_4 заповіту не склав.
Зазначила, що ОСОБА_2 є дочкою померлого, тому має право на спадкування за законом після смерті батька у першу чергу, а вона, як його рідна сестра – другу. 
Посилалася на те, що відповідачка жодного договору про зміну черговості спадкування укладати не бажає, чим порушує її право на спадкування, оскільки досить тривалий час саме вона повністю утримувала, доглядала, фінансово допомагала спадкодавцю ОСОБА_4 , а тому має право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги.
Вказала, що з 2005 року, після смерті батька – ОСОБА_5 , вона разом з дочкою ОСОБА_6 переїхала жити до матері за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому, приблизно у 2006 році після розлучення зі своєю дружиною, у вказану квартиру переїхав жити рідний брат - ОСОБА_4 .
Через те, що ОСОБА_4 ще з середини 80-х років хворів на псоріаз, а приблизно з 2005 року взагалі перебував під постійним диспансерним наглядом у зв`язку з прогресуванням хвороби та проявом супутніх захворювань, на момент його переїзду він ніде не працював та вже мав інвалідність. Єдиним джерелом доходу ОСОБА_4 була мінімальна пенсія по інвалідності. ОСОБА_4 повністю перебував на утриманні своєї матері, мати доглядала за ним, займалась його лікуванням, прала його одяг, готувала їжу, тощо.
У 2008 році мати тяжко захворіла, внаслідок хвороби їй ампутували ногу, досить тривалий час вона перебувала у лікарні, а у 2009 році - померла. Після смерті матері, вона та її брат ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті матері в рівних частках.
В подальшому, вона та її дочка прийняли на себе всі клопоти по догляду за хворим ОСОБА_4 , оскільки стан його здоров`я вимагав постійного лікування (як стаціонарно, так і амбулаторно), періодичних обстежень та консультацій різних фахівців. Через стан свого здоров`я, ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані.
Зазначила, що догляд за таким хворим потребував багато часу, зусиль та фінансових витрат, необхідно було купувати дорогі медикаменти, возити на обстеження та консультаційні прийоми, слідкувати за його раціоном, який передбачав дотримання певної дієти, контролювати щоденний прийом медичних препаратів, призначених лікарем, проводити різноманітні процедури.
Вказала, що відповідачка зі своїм батьком майже не спілкувалась, родинних зв`язків підтримувати не бажала, в утриманні участі не приймала. 
Організацію поховання брата також здійснила вона. 
Вважає, що вона має право на спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі спадкоємцем першої черги – дочкою спадкодавця, відповідачкою по справі.
Просила змінити черговість спадкування та надати ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцями першої черги; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Додатковим рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 18 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за надання професійної правничої допомоги, в тому числі витрати, пов`язані з розглядом справи у загальному розмірі 13908,82 грн та витрати у зв`язку з проведенням експертизи № 08-11/122/21 у розмірі 8736,05 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, одночасно змінивши розподіл судових витрат, визначений додатковим рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 18.08.2025.
Апеляційна скарга мотивована тим, що обставини щодо хворобливого стану ОСОБА_4 , втрату ним здатності до самообслуговування, надання йому позивачкою допомоги (як матеріальної, так й іншої, що не має матеріального виразу) упродовж тривалого часу підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожен з яких зазначив, що за життя брат позивачки – ОСОБА_4 був обмежений у пересуванні та за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала сестра.
Зазначила, що належної оцінки висновку експерта № 08-122/21/цп від 30.11.2021 щодо перебування ОСОБА_4 починаючи з 2009 року у безпорадному стані, як окремому доказу, так і у сукупності з іншими доказами, судом першої інстанції не надано, натомість лише зазначено, що з огляду на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_4 потребував постійної допомоги з боку сторонніх осіб, яку йому надавала і позивачка, і відповідачка. При цьому, висновки суду щодо надання відповідачкою допомоги своєму батькові ОСОБА_4 базуються лише на поясненнях свідків ОСОБА_2 , тобто відповідачки, ОСОБА_12 (її матері), отже заінтересованої особи, а також ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , допит яких було ініційовано відповідачкою. Усі зазначені свідки, включаючи відповідачку та її мати, пояснили суду, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проблем із самообслуговуванням не мав, вільно пересувався, самостійно ходив до лікарні, у магазин, на ринок, сам викидав сміття. Зазначені показання свідків явно дисонують із висновками експертної комісії судово-медичних експертів, якою на підставі наданих медичних документів зроблено висновок про те, що починаючи з 2009 року наявні у ОСОБА_4 хвороби у своїй сукупності зумовили втрату здатності хворого до самообслуговування, тобто він перебував у безпорадному стані.
Посилалася на те, що наявність у відповідачки оригіналів укладених ОСОБА_4 з іншими особами договорів позик та наданих йому розписок не свідчить про достатнє фінансове забезпечення спадкодавця, оскільки згадані відповідачкою договори позики були укладені у 2003-2004 роках, тобто ще під час його шлюбу із ОСОБА_12 , у розписці ОСОБА_17 від 22.01.2007 взагалі не вказано прізвище позикодавця, тож сказати напевно, що вона зазначені у розписці кошти отримала у ОСОБА_4 не можна. При цьому, наявність у позикодавця оригіналів розписок може свідчити про неповернення позичальниками отриманих у борг коштів, однак підтвердити або спростувати цей факт наразі неможливо оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.
Вказала, що за твердженням свідка ОСОБА_12 , батько відповідачки – ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , допомагав сім`ї, дарував подарунки, оплачував путівки на відпочинок за кордон, допоміг з коштам на купівлю квартири. Вказане свідчить про те, що значну частину своїх заощаджень ОСОБА_4 віддавав доньці (відповідачці у справі) та не спростовує того факту, що позивачкою надавалась йому фінансова допомога у вигляді придбання ліків, продуктів харчування, оплату різного роду медичних обстежень тощо.
Вважає, що нею доведено та відповідачкою не спростовано сукупність певних юридичних фактів, що є підставою для задоволення її позову про зміну черговості спадкування.

01.10.2025 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_2 через свого представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою та просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_18 судові витрати, понесені за надання професійної правничої допомоги за представництво інтересів відповідача у суді апеляційної інстанції.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела наявність одночасно п`яти підстав, передбачених статтею 1259 ЦК України, що дає право змінити черговість одержання права на спадкування.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є рідними братом та сестрою (а.с.21-23 том 1).
Також сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 є рідною дочкою ОСОБА_4 .
З копії свідоцтва про право власності на житло від 07.10.2003 та копії витягу про реєстрацію права власності КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» (№ витягу 25976422 від 27.04.2010) вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_19 є власниками по 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , форма власності – спільна часткова (а.с.25,26 том. 1).
З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку (Серія ХР № 131920 від 22.09.2006) вбачається, що ОСОБА_4 , є власником земельної ділянки площею 0,640 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Співвласником земельної ділянки є ОСОБА_19 (а.с.27 том 1). 
З копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 02.07.2010, виданих приватним нотаріусом Зміївського РНО Харківської області Гаврильєвим В.В. вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_19 , 1/2 частку спадкового майна (земельної ділянки № 6321755600:01:005:0047), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , успадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_4 – діти померлої. Свідоцтво про право на спадщину видано кожному зі спадкоємців в розмірі частки по 1/2 (а.с.28, 29 том 1).
02.07.2010 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір, за умовим якого 
ОСОБА_4 переходить у власність: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 ; частка квартири АДРЕСА_2 ; частка земельної ділянки площею 0,0320 га в межах згідно з планом, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6321755600:01:005:0047, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
ОСОБА_1 переходить у власність: 9/100 частки будинку АДРЕСА_4 , а саме приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-13, 1-14, 1-15, тамбур ХІІ пл. 1,7 кв м, загальною площею 251,2 кв м; квартира АДРЕСА_5 ; рахунок № НОМЕР_1 на суму 28198,62 грн, відкритого 20.12.2005, що знаходиться в філії «Харківська дирекція» АТ «Індекс Банк» в смт Комсомольське, Зміївського району Харківської області (а.с.30-31 том 1).
За договором купівлі-продажу квартири від 03.08.2017 ОСОБА_4 продав ОСОБА_20 квартиру АДРЕСА_6 . Продаж вчинено за 316 500,00 грн (а.с.128 том 2).
З копії Довідки до акта МСЕК (Серія 12 ААА № 711706 від 03.02.2018) вбачається, що ОСОБА_4 встановлено другу групу інвалідності, безстроково (а.с.33 том 1).
Відомостями наявної в матеріалах справи медичної документації ОСОБА_4 підтверджується наявність у останнього хронічних захворювань та патологічних станів, проходження лікування у медичних закладах охорони здоров`я, отримання ліків (а.с.34-47 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (а.с.20,75 том 1).
З копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60059052 від 25.04.2020 вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , заведено спадкову справу № 32/2020 (номер у спадковому реєстрі: 65778695). Справа заведена приватним нотаріусом Зміївського РНО Харківської області Трубніковою В.В. (а.с.24 том 1).
З повідомлення Виконавчого комітету комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області № 2052/02-2 від 30.06.2020 вбачається, що протягом 2015-2019 років ОСОБА_4 не отримував від селищної ради допомоги у вигляді грошових виплат (а.с.54 том 1).
З відповіді Управління обслуговування громадян Відділу обслуговування громадян № 7 (сервісний центр) ГУ ПФУ в Харківській області від 12.02.2021, вбачається, що ОСОБА_4 , за період з січня 2009 року по квітень 2020 року отримував пенсію за особовим рахунком НОМЕР_2 (а.с.88-91 том 2).
Матеріали справи містять копії договорів позик, за якими ОСОБА_4 є позикодавцем (а.с.138 зворот -145 том 1).
У 2014 році ОСОБА_2 ,1999 року народження, здобула базову загальну середню освіту закінчивши Комсомольський ліцей № 1 Зміївської районної ради Харківської області, у 2017 році здобула повну загальну середню освіту закінчивши КЗОЗ «Харківський обласний медичний коледж», а у 2019 році закінчила КЗОЗ «Харківський обласний медичний коледж» та здобула кваліфікацію сестра медична за освітньо-кваліфікаційним рівнем – молодший спеціаліст (а.с.145зворот-146 том 1).
З висновку експерта № 08-122/21/пп, складеного 30.11.2021 комісією судово-медичних експертів КЗОЗ Харківське обласне бюро судово-медичних експертиз за результатами проведеного судово-медичного дослідження, вбачається, що за даними наданої на експертизу медичної документації ОСОБА_4  за період з 04.04.2005 по 03.10.2018 було встановлено
діагнози таких хронічних захворювань та патологічних станів: псоріатичний артрит (поліартритичний і спондилоартритичний клініко-анатомічні суглобові синдроми, тяжкий перебіг, наявність системних проявів / ураження очей/, активна фаза, порушення функціональної здатності опорно-рухового апарату, еритродермічний псоріаз, псоріаз нігтів); гіпертонічна хвороба (вторинна артеріальна гіпертензія) І-ІІ стадії (станом на 2009 рік, з 2012 року – ІІ стадії), І-ІІ ступеню, ризик 2; дисметаболічна кардіоміопатія; серцева недостатність І-ІІ А стадії; цукровий діабет ІІ типу; діабетична полінейропатія з порушенням акту ходьби, нижнім парапарезом; дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ступеня змішаного генезу з виразними когнітивними порушеннями та астенічним синдромом; стан після транзиторної ішемічної атаки в басейні лівої середньої мозкової артерії із сенсо-моторною афазією (19.01.2017); міопія (короткозорість) середнього ступеня правого та слабкого ступеня лівого ока; гіпертонічна ангіопатія сітківки лівого ока; вторинна термінальна больова глаукома, увеїт правого ока, стан після операції – енуклеації правого ока (28.02.2017); деформація носової перегородки; генералізований пародонтит (з 2018 року тяжкого ступеня) у стадії ремісії; хронічний панкреатит; хронічний пієлонефрит, вторинна нефропатія; хронічний простатит; дифузна патологія печінки; сечокам`яний діатез; гепатоспленомегалія; хронічна анемія.
Відповідно до відомостей з медичної документації ОСОБА_4 діагноз: псоріаз вперше був встановлений у 1986 році. Перебіг означеного захворювання був безперервно-рецидивуючий, тобто характеризувався активністю патологічного процесу. Внаслідок ураження суглобів псоріатичним поліартритом з порушенням функції дрібних і великих суглобів ІІ-ІІІ ступеню, вираженим больовим синдромом та обмеженням рухів в уражених суглобах ОСОБА_4 у 2005 році була встановлена ІІ група інвалідності.
Поряд з псоріатичним поліартритом та псоріатичними ураженнями очей, шкіри, нігтів у ОСОБА_4 починаючи з 2009 року були встановлені хронічні захворювання: гіпертонічна хвороба, цукровий діабет ІІ типу. Вторинна артеріальна гіпертензія у поєднанні з цукровим діабетом призвели до хронічної недостатності мозкового кровообігу у вигляді дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ступеню з виразними когнітивними розладами (порушення уваги, пам`яті та мислення) та астенічним синдромом, а у січні 2017 року була діагностована транзиторна ішемічна атака (передінсультний стан) в басейні лівої середньої мозкової артерії із сенсо-моторною афазією (порушення мовлення). На тлі означених захворювань у ОСОБА_4 розвинулась також дисметаболічна кардіоміопатія (ураження серцевого м`яза) з проявами хронічної серцевої недостатності І-ІІ А стадії.
Починаючи з 2009 року наявні у ОСОБА_4 гіпертонічна хвороба у поєднанні з цукровим діабетом (з означеними ускладненнями цих хвороб) обтяжували перебіг псоріатичного поліартриту, що у сукупності зумовило втрату здатності хворого до самообслуговування, тобто він перебував у безпорадному стані.
Отже, стан хворого ОСОБА_4 з вказаного часу слід вважати таким, що потребував постійного догляду та постійної допомоги з боку сторонніх осіб щодо забезпечення його основних життєвих потреб до моменту настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Судово-медична експертна комісія також зазначила, що відсутність медичних даних щодо стану здоровя ОСОБА_4 за період часу з 03.10.2018 по 17.04.2020 у даному випадку не є перепоною для складання висновку, так як усі зазначені вище хвороби є хронічними і невиліковними, що характеризувалися тяжким прогресуючим перебігом (а.с.189-250 том 2, а.с.1-83 том 3).
В суді першої інстанції були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_7 повідомила, що з позивачкою знайома на протязі тридцяти років. Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спілкувались, ОСОБА_1 піклувалась про свого брата, постійно возила його до лікарні. Дочку ОСОБА_4 – ОСОБА_21 , свідок бачила коли їй було 10 років. У 2006 році у ОСОБА_4 був інсульт, у зв`язку з чим він потребував допомоги.
Свідок ОСОБА_8 повідомила, що з позивачкою знайома. ОСОБА_1 постійно жили разом. ОСОБА_1 доглядала за померлим ОСОБА_4 . Після інсульту ОСОБА_4 був у інвалідному візку.
Свідок ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_1 піклувалась про ОСОБА_4 . Свідок допомагав транспортувати до лікарні та додому. Знає, що у ОСОБА_4 був обмежений у пересуванні. ОСОБА_1 надавала ОСОБА_4 фізичну, фінансову допомогу (купувала харчі, ліки).
Свідок ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_4 постійно потребував допомоги. ОСОБА_1 постійно доглядала за братом. Вони проживали тривалий час разом. ОСОБА_1 допомагала в лікуванні брату, оформленні необхідних документів. Стан здоров`я ОСОБА_4 потребував допомоги, оскільки у нього були проблеми з пересуванням. 
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_1 знає дуже давно, жили по сусідству. ОСОБА_4 жив разом з сестрою ОСОБА_1 . Сестра ОСОБА_22 постійно піклувалась про батьків та про брата. Дочка ОСОБА_1 також допомагала своїй матері у догляді за ОСОБА_4 , направляла його на лікування. Догляд полягав у тому, що ОСОБА_4 без сторонньої допомоги не міг самостійно вдягнутись. За домовленістю з ОСОБА_1 передавала йому кошти. Дочку ОСОБА_4 свідок в дома у батька не бачила, бачила один раз у лікарні. 
Свідок ОСОБА_2 пояснила, що є дочкою померлого ОСОБА_4 . За життя батька вона здійснювала догляд за ним. Батько був фінансово забезпечений, здавав в оренду квартиру у м. Харків. У батька також був будинок в с. Бишкин. За життя, батьки були заможні і у батька люди займали кошти, також батько отримував пенсію. У 2018 році батько лікувався спочатку в с-щі Слобожанське, а потім у м. Харкові. Батько мав велику кількість захворювань, однак безпорадним не був. Свідок приїздила до батька, прибирала в будинку, готувала їжу тощо.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є колишньою дружиною померлого. Після розлучення вони спілкувались, були в добрих стосунках. ОСОБА_4 допомагав дочці, був матеріально забезпечений. За життя його дочка надавала йому допомогу і він не був у безпорадному стані, самостійно пересувався, вирішував побутові проблеми. ОСОБА_4 допомагав сім`ї, дарував подарунки, оплачував путівки на відпочинок за кордон, допоміг з коштам на купівлю квартири. ОСОБА_4 сам приймав ванну та доглядав за собою, справлявся по господарству, їздив у гості. ОСОБА_1 не забезпечувала свого брата, а приїздила до нього спільна дитина – ОСОБА_21 , яка прибирала, готувала їжу, яку свідок передавала. ОСОБА_4 віддавав всі кошти ОСОБА_1 , які вона на нього витрачала. За рік до смерті, ОСОБА_4 потрапив до лікарні і деякий час був нездатний до пересування і ОСОБА_1 здійснювала якісь витрати, а після виписки з лікарні, ОСОБА_4 витрачені кошти віддав. Кошти померлий мав з найму квартири, або з повернутих йому позик. 
Свідок ОСОБА_13 пояснила, що мешкала по сусідству з ОСОБА_4 . Крім того, як медичний працівник часто приходила до нього через його стан здоров`я. Померлий пересувався самостійно, сам ходив до лікарні та на ринок. ОСОБА_4 міг сам себе обслуговувати. З приводу матеріального стану зазначила, що іноді займала у нього кошти, оскільки ОСОБА_4 був забезпечений матеріально. ОСОБА_1 свідок не бачила, а дочку ОСОБА_21 не один раз, коли вона йшла допомагати ОСОБА_4 . 
Свідок ОСОБА_23 пояснив, що з ОСОБА_4 вони були сусідами. ОСОБА_4 до моменту смерті обслуговував себе сам. З приводу майнового стану свідку не відомо. За життя, ОСОБА_24 був доброзичливою людиною.
Свідок ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_4 ходив до магазину, викидав сміття, вільно пересувався. Про хвороби ОСОБА_4 свідку відомо. Померлого знав на протязі двадцяти років. ОСОБА_4 мав гарні стосунки з дочкою ОСОБА_21 .
Свідок ОСОБА_16 пояснив, що ОСОБА_4 був сусідом. Про стан здоров`я ОСОБА_4 свідку не відомо. Дочка ОСОБА_21 відвідувала батька, ОСОБА_1 свідок не бачив. Дочка приходила приблизно тричі на тиждень. ОСОБА_4 сам себе обслуговував до самої смерті, він сам ходив до магазину, виносив сміття. Про матеріальний стан ОСОБА_4 свідку не відомо.
Також матеріали справи містять письмові пояснення свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 . Вказані пояснення містять відомості про стан здоров`я ОСОБА_4 , в тому числі про його матеріальний стан, відносини в сім`ї, догляд за ОСОБА_4 з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.214-219 том 3).
У зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_25 змінила своє прізвище на « ОСОБА_26 » (а.с.175 том 2).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Предметом позову у цій справі є зміна черговості одержання права на спадкування, що є винятком із загального правила черговості спадкування за законом та встановлення іншого, ніж передбачено законом, порядку закликання до спадкування спадкоємців за законом.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).
Стаття 1259 ЦК України визначає підстави та порядок зміни черговості одержання права на спадкування.
Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду щодо застосування статті 1259 ЦК України (див. постанови від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17, від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17, від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18, від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19, від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18, від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14, від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18), суд може задовольнити позов щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування за наявності сукупності наступних обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне ставлення і спілкування, емоційна підтримка тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.
При цьому під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 629/2215/22 (провадження № 61-9773св24), від 18 липня 2025 року у справі № 741/1428/23 (провадження № 61-785св25), від 19 грудня 2025 року у справі № 551/1292/23 (провадження № 61-246св25), від 09 січня 2026 року у справі № 496/3553/21 (провадження № 61-9702св24).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). 
Матеріали справи свідчать про те, що з 2009 року ОСОБА_4 потребував постійного догляду та постійної допомоги з боку сторонніх осіб щодо забезпечення його основних життєвих потреб до моменту настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Аналізуючи показання свідків, суд першої інстанції дійшов висновків, що повідомлені ними відомості вказують на факт тривалої хвороби спадкодавця, надання йому допомоги в побутових питаннях та з питань незадовільного стану здоров`я, як рідною сестрою ОСОБА_1 , так і дочкою ОСОБА_2 , матеріальний стан померлого був достатнім для задоволення життєвих потреб. 
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не надала належних і допустимих, передбачених статтями 77, 78 ЦПК України доказів того, що починаючи з 2009 року по день смерті ОСОБА_4 вона матеріально забезпечувала його, надавала йому будь-яку іншу допомогу, що має матеріалізоване вираження, тривалий час здійснювала такі дії, що свідчить про відсутність сукупності обставин, необхідних для зміни черговості одержання права на спадкування, відповідно до вимог статті 1259 ЦК України.
Так матеріали справи свідчать про те, що за життя ОСОБА_4 отримував пенсію по інвалідності, також мав інші джерела доходу та міг самостійно забезпечити свої потреби. Крім того, колегія суддів також враховує, що ОСОБА_4 у 2017 році здійснив відчуження квартири за суму 316 000,00 грн.
Між тим позивачка не довела, що нею тривалий час здійснювалось матеріальне забезпечення ОСОБА_4 , а отримані ОСОБА_4 доходи було недостатньо для його майнового забезпечення.
Позивачкою не доведено надання спадкодавцю матеріальної допомоги, яка б була його основним засобом до існування.
Посилання позивачки на те, що факт матеріального утримання нею ОСОБА_4 підтверджується поясненнями свідків, колегія суддів відхиляє, оскільки самі лише пояснення свідків не є достатніми для підтвердження зазначеного факту. У контексті наведеного колегія суддів зазначає, що згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Також матеріали справи не місять належних, достатніх та достовірних доказів надання ОСОБА_1 іншої допомоги, тобто такої допомоги, яка має матеріальне вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт житла тощо, яке мало місце як з боку позивача так і здійснювалось відповідачкою. Доказів тривалого часу здійснення дій, визначених у пунктах 1-3 статті 1259 ЦК України, позивачем до суду не представлено.
Встановивши обставини справи, які мають значення для її вирішення, та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування, оскільки у розглядуваній справі позивачкою не доведено сукупності юридичних фактів, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, для зміни черговості одержання права на спадкування.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, з урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довів наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріуса щодо прийняття спадщини за заповітом. 
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Щодо надання ОСОБА_2 правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 604/484/23 (провадження № 61-17933св23), додаткові постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 752/24975/20 (провадження № 61-9599св23).
Як вбачається з матеріалів справи в суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_2 представляла адвокатка Бєлова О.Є., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 17.06.2024, ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1289527 від 01.10.2025 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЗР № 21/2831 від 14.06.2021.
Матеріали справи свідчать про те, що протягом її перегляду судом апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 адвокаткою Бєловою О.Є. подано до суду відзив на апеляційну скаргу.
Як вбачається з матеріалів справи, у суді апеляційної інстанції проведено одне судове засідання, в якому адвокатка Бєлова О.Є. приймала участь, а саме 04.02.2026.
При цьому слід звернути увагу на позицію Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, згідно якої при визначенні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20. 
Як вбачається з матеріалів справи позиція відповідачки з часу розгляду справи судом першої інстанції не змінилась, нові докази не подавались, нові обставини справи не встановлювались, інших процесуальних документів до суду апеляційної інстанції не подавалось. Тобто, обсяг наданої ОСОБА_2 адвокаткою Бєловою О.Є. правничої допомоги в суді апеляційної інстанції фактично обмежується складанням відзиву на апеляційну скаргу та представлення її інтересів в одному судовому засіданні 04.02.2026.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги залишено без задоволення, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 серпня 2025 року – залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований 

В.Б. Яцина