Справа № 524/7133/15-ц
Провадження №2/524/368/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.01.2026 року 
Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:
судді Ковальчук Т. М., 
за участю секретаря Воблікової І. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
УСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі – ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 (далі – відповідач, ОСОБА_1 ) на його користь 77059,61 грн заборгованості за кредитним договором № 500969486 від 16 січня 2015 року, а також 770,60 грн сплаченого судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 січня 2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № 500969486, відповідно до якого товариство надало відповідачу грошові кошти у сумі 70156,58 грн, а остання зобов`язалася повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього – графіком погашення кредиту.
У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на 17 липня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом – 69951,13 грн, за відсотками – 3547,78 грн та за комісією – 2560,70 грн; у зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх зобов`язань йому було нараховано 1000,00 грн неустойки.
Заочним рішенням від 26 листопада 2015 року Автозаводський районний суд міста Кременчука задовольнив позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 500969486 від 16 січня 2015 року в сумі 77059,61 грн, а також судовий збір у сумі 770,60 грн. 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Циктич О. О., звернулася до Автозаводського районного суду міста Кременчука із зазначеною заявою. 
Ухвалою від 04 листопада 2024 року Автозаводський районний суд міста Кременчука заяву про перегляд заочного рішення залишив без розгляду. Полтавський апеляційний суд постановою від 22 травня 2025 року задовольнив апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Веремчук Н. Л., ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука скасував, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 червня 2025 року для розгляду цієї справи визначено суддю Ковальчук Т. М. 
Ухвалою від 17 червня 2025 року Автозаводський районний суд міста Кременчука заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 26 листопада 2015 року у справі № 524/7133/15-ц задовольнив, скасував заочне рішення та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Основними доводами заяви про перегляд заочного рішення є недоведеність факту підписання відповідачем кредитного договору. Так, представник відповідача зазначає, що остання не підписувала кредитний договір № 500969486 від 16 січня 2015 року, а наявні у договорі, додатку № 1 до договору, анкеті-заяві, копіях паспорту та ідентифікаційному номері підписи не належать відповідачу; у відповідача були кредитні зобов`язання перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 500492063 від 12 червня 2014 року, інших кредитних договорів з цим товариством вона не укладала. У зв`язку з наведеними обставинами у ПАТ «Альфа-Банк» наявні копії паспорту та ідентифікаційного номеру відповідача та доступ до її персональних даних, що пояснює їх наявність серед поданих позивачем доказів та створює можливість для підроблення підпису відповідача. При цьому відповідач працювала та фактично проживала з 2012 року у м. Лубни, а кредитний договір укладено у м. Полтаві. Ураховуючи наведене, відповідач просила суд призначити у справі почеркознавчу експертизу, яка дозволить встановити, що підпис, наявний у кредитному договорі 500969486 від 16 січня 2015 року, їй не належить. Окрім того, звернула увагу, що датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій є 17 січня 2020 року; 21 липня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» засобами поштового зв`язку направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги, однак, відповідач вищевказану вимогу не отримувала; матеріали позовної заяви доказів отримання відповідачем вимоги про дострокове погашення заборгованості також не містять. Відповідач також вказує, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом, є нікчемними відповідно до вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
У відповіді на відзив Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (правонаступник – ПАТ «Альфа-Банк»), не погоджуючись з доводами відповідача, зазначає, що пунктом 2.4 кредитного договору № 500969486 від 16 січня 2015 року передбачено, що кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором № 500492063 від 12 червня 2014 року на рахунок, що відкритий позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк», у сумі 70156,58 грн. В анкеті-заяві та на кожній сторінці кредитного договору № 500969486 стоїть підпис ОСОБА_1 , яким вона підтвердила, що погодилась на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором. Щодо відсутності доказів про отримання вимоги про дострокове повернення боргу вказав, що вирішальним є обов`язок позивача в частині надіслання такої вимоги, а не отримання її боржником. За змістом кредитного договору банк мав право встановлювати платежі за додаткові та супутні послуги, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (управління кредитом). 
Ухвалою від 09 грудня 2025 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Веремчук Н. Л. про витребування оригіналу письмового доказу та призначення у справі експертизи.
Позивач у судове засідання не з`явився, просив проводити розгляд справи без його та представника участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник – адвокат Веремчук Н. Л. звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її та відповідача участі.
Згідно з частиною першою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Суд установив, що 16 січня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 500969486, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти у сумі 70156,58 грн шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором № 500492063 від 12 червня 2014 року на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк». 
Пунктом 2.2 цього договору встановлена процентна ставка за користування кредитом – 15,99%річних, тип процентної ставки – фіксована.
Згідно з пунктом 2.8 кредитного договору комісійна винагорода за управління кредитом за період із 1-го місяця по 60-й місяць користування кредитом – 0,73% від суми кредиту (2.8.1); за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів банку – 1,8% від суми переказу (2.8.2); за прийняття готівкових коштів з перерахунокм для зарахування на рахунок – 35 грн (2.8.3); за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування – 15 грн (2.8.4).
Додаток № 1 до кредитного договору містить графік платежів і розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з у рахуванням вартості всіх супутніх вимог. Окрім того, у Анкеті-Заяві на отримання кредиту зазначено персональні дані відповідача. 
Всі зазначені документи підписані власноруч позичальником.
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 17 липня 2015 року заборгованість відповідача становить 77059,61 грн, з яких 69951,13 грн – заборгованість за тілом кредиту, 3547,78 грн – заборгованість за відсотками, 2560,70 грн – заборгованість за комісіями, 1000,00 грн – штрафу.
З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 із 16 січня 2025 року по 17 липня 2015 року вбачається зарахування 70156,58 грн.
17 липня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, що підтверджується списком № 2846 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів.
Так, за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15: «Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, було встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором».
У пункті 52 постанови Верховного Суду від 22 серпня 2024 року у справі 916/735/23 викладено висновок про те, що доказами на підтвердження наявності боргу можуть бути, зокрема, але не виключно: судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Такими доказами можуть бути, зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи, та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання боржником взятих на себе зобов`язань.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд критично оцінює доводи ОСОБА_1 про недоведеність факту підписання нею кредитного договору, оскільки недійсним кредитний договір або його окремі умови у судовому порядку не визнавались, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Посилаючись на неналежність відповідачу підпису на відповідних банківських документах, остання не надала жодних доказів, які б вказували на наявність підстав вважати, що мало місце підроблення підпису у кредитному договорі та інших пов`язаних із його укладенням документах. Інформація щодо звернення відповідача до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення також відсутня. 
Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13 вказано, що факт не вчинення жодних дій, щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати відповідачем в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами – є нічим іншим як визнання вище наведених кредитних договорів такими, що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ передбачених кредитними договорами.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідач, як позичальник, взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений у договорі строк кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 77059,61 грн.
Решта доводів відповідача ґрунтуються виключно на власному трактуванні відповідних положень законодавства.
Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29).
З огляду на викладене, суд вбачає наявність підстав для задоволення позову.
Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-78, 81, 89, 128, 141, 247, 263–265, 352, 354 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» заборгованість за договором № 500969486 від 16 січня 2015 року в сумі 77059 (сімдесят сім тисяч п`ятдесят дев`ять) грн 61 коп. та судовий збір у сумі 770 (сімсот сімдесят) грн 60 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», ЄДРПОУ 43577608, адреса: вул. Княжий Затон, буд. 9, офіс 1, м. Київ.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .
Суддя Т. М. Ковальчук