ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
19 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 159/4986/24
провадження № 51-3452км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув касаційні скарги засудженої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 червня 2025 року щодо 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, жительки  АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Ковельський міськрайонний суд Волинської області вироком від 11 лютого 2025 року засудив  ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК її звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
 
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
 
Згідно з вироком  ОСОБА_7 вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку) в умовах воєнного стану.
 
Кримінальні правопорушення скоєно за таких обставин.
 
ОСОБА_7 03 липня 2024 року в період з 17:19 до 17:29, перебуваючи в магазині «Economclass», що розташований на вул. Сагайдачного, 10 у м. Ковелі, виявила в кабіні для примірювання одягу залишений неповнолітньою ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Samsung Galaxy S10+», IMEI1:  НОМЕР_1 , IMEI2:  НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_9 , після чого, діючи в умовах воєнного стану, введеного на підставі Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», реалізуючи умисел на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, маючи вільний доступ, таємно викрала цей телефон, чим спричинила потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 7327,67 грн.
 
Волинський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2025 року апеляційні скарги сторони захисту залишив без задоволення, а вирок місцевого суду ? без змін.
 
Вимоги та доводи, викладені в касаційних скаргах і запереченнях на них
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК). 
 
При цьому зазначає, що в заяві про вчинення кримінального правопорушення потерпіла не вказувала жодних відомостей про мобільний телефон, зокрема IMEI, отже слідчому не були відомі дані для ідентифікації телефона, немає таких відомостей в матеріалах справи.
 
У зв`язку із цим, на думку захисника, у матеріалах відсутні належні та допустимі докази того, що конкретний телефон є тим, про який заявляла потерпіла.
 
Підкреслює, що слідчий, не володіючи ідентифікаційними даними мобільного телефона потерпілої, надав доручення про проведення слідчих (розшукових) дій, у якому вимагав установити його місце перебування, указавши IMEI.
 
На думку захисника, апеляційний суд неправильно оцінив рапорт оперуповноваженого ОСОБА_10 , оскільки він є наслідком виконання доручення слідчого на проведення слідчих (розшукових) дій, які включають негласні слідчі (розшукові) дії (далі ? НСРД).
 
Водночас наголошує, що доручення слідчого ОСОБА_11 про встановлення місця перебування телефона надано з порушенням вимог КПК без ухвали слідчого судді на проведення НСРД.
 
Крім того, посилається, що показання слідчого про надання йому IMEI мобільного потерпілою по телефону не заслуговують на увагу та нічим не підтверджені, а також такий спосіб його отримання не передбачений КПК.
 
Водночас зазначає, що складання протоколу добровільної видачі мобільного телефона від 06 липня 2024 року відбулося за результатами неправомірних НСРД.
 
Указує про те, що місцевий суд залишив без розгляду клопотання про визнання фактичних даних протоколу добровільної видачі та висновку експерта недопустимими доказами.
 
За твердженням захисника, у матеріалах провадження немає доказів того, що потерпіла надала IMEIтелефона та інформації по якій оперуповноважений установив місце його перебування.
 
Сторона захисту покликається на те, що досудове розслідування розпочато 04 липня 2024 року, а свідок ОСОБА_12 , у супереч вимогам КПК, отримав докази (доступ до відеозапису), на підставі яких, як зазначив суд, було встановлено особу засудженої, за день до цього, отже до початку проведення досудового розслідування.
 
Захисник звертає увагу на протокол огляду речей, документів від 11 липня 2024 року та вказує про відсутність у ньому будь-якого належного доказу того, що на відеозаписі зображена саме ОСОБА_7 , зокрема не було проведено впізнання, а тому цей доказ є недопустимим.
 
Касатор акцентує, що в матеріалах немає доказів про залишення примірочної засудженою з телефоном потерпілої, і на відсутності доказів умисного неповідомлення працівників магазину щодо телефона.
 
Як зазначає захисник, висновок експерта про вартість телефона є недостовірним і необґрунтованим, оскільки не встановлено факту оригінальності телефона, що впливає на кваліфікацію злочину та розмір завданої шкоди.
 
Наголошує, що відсутність клопотань сторони захисту про доступ до речового доказу в порядку ст. 290 КПК і проведення повторної чи додаткової експертизи не може свідчити про обґрунтованість висновку експерта.
 
Покликається, що потерпіла не є експертом і не може визначати оригінальність мобільного телефона, тому, на думку захисника, експертиза була проведена без належного підтвердження вихідних даних (оригінальності телефона).
 
Стверджує, що сторона обвинувачення не довела належності телефона потерпілій, а також того, що мобільний не пред`являвся їй для впізнання.
 
Також указує про ненадання експерту на дослідження сім-картки та неможливість установлення про її перебування в досліджуваному телефоні.
 
Крім того, звертає увагу, що у протоколі добровільної видачі не містяться відомості про ім`я, по батькові, дату народження, місця проживання особи, яка видала речі, у результаті чого неможливо ідентифікувати цю особу.
 
Наголошує, що, оскільки не можна установити автентичність речових доказів, вони не можуть бути використані в суді.
 
Зазначає, що слідчий не провів огляду речового доказу перед призначенням експертизи і у зв`язку із цим експерт міг отримати невизначений або неналежно оформлений об`єкт.
 
Засуджена в касаційній скарзі вказує, що повністю підтримує скаргу захисника, однак у разі, якщо суд відмовить у задоволенні скарги адвоката, просить змінити вирок у частині призначеного покарання, зменшивши випробувальний строк. Посилається на те, що вона раніше не судима, позитивно характеризується за місцем роботи і проживання, одружена, має на утриманні дитину й непрацездатну матір; дії, за які її засуджено, не спричинили тяжких наслідків. Просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, зменшити іспитовий строк до 1 року.
 
У запереченнях на касаційну скаргу прокурор указує на її невмотивованість і зазначає, що прийняті рішення є законними та обґрунтованими, при цьому наводить свої аргументи стосовно доводів сторони захисту.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник у судовому засіданні підтримав касаційну свою скаргу, просив скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у місцевому суді.
 
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг.
 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, позицію учасників процесу, перевіривши доводи, викладені в касаційних скаргах та запереченнях, і матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.
 
Відповідно до ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Згідно з приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судами попередніх інстанцій, оскільки виступає судом права, а не факту.
 
Значна частина доводів сторони захисту зводиться до оспорювання установлених судами фактичних обставин, утім, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, недостовірність доказів, захист не враховує, що на підставі статей 433, 438 КПК ці обставини не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, а тому доводи щодо цього не перевіряються. 
 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, у якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Зазначені стороною захисту доводи суди першої та апеляційної інстанцій перевірили й оцінили в сукупності з дослідженими доказами.
 
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.
 
Свій висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суди належним чином умотивували.
 
У зв`язку із цим доводи сторони захисту щодо обставин встановлення ІМЕІ телефона, надання доручення на його пошук та проведення відповідних дій оперативними працівниками не впливають на законність прийнятих рішень, оскільки, як видно з матеріалів кримінального провадження, потерпіла вказала час і місце крадіжки мобільного телефона, повідомила його модель, а згодом надала слідчому ІМЕІ, указані обставини також підтвердив слідчий ОСОБА_13 . 
 
Крім того, свідок ОСОБА_14 зазначив, що він прибув на місце події в складі оперативної групи, переглянув відеозапис з камер спостереження магазину «Economclass» (відеозапис 11 липня 2024 року було вилучено), опитав потерпілу й оперативними заходами за зовнішніми ознаками за кілька днів було встановлено,  що ОСОБА_7 зайшла в примірочну після 

ОСОБА_15 свідком ОСОБА_14 змісту цього відеозапису без вилучення носія інформації не є істотним порушенням вимог КПК, що ставить під сумнів законність прийнятих рішень.
 
Колегія суддів не вбачає, що встановлені судами в цій частині фактичні обставини спростовуються об`єктивними доказами.
 
Також колегія суддів звертає увагу, що засуджена не висловила власної версії подій, при цьому скористалася її правом, передбаченим ст. 63 Конституції України.
 
Посилання на неповноту досудового розслідування та судового розгляду (у тому числі через непред`явлення телефону для впізнання, непроведення огляду речового доказу для виконання експертизи тощо), як на підставу скасування судових рішень, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
 
З обставин, зазначених у дорученні слідчого в порядку статей 40, 41 КПК і викладених у рапорті, та інших матеріалів не вбачається, що проводилися негласні слідчі (розшукові) дії (далі ? НСРД), на які був необхідний дозвіл слідчого судді.
 
Суди дали оцінку доводам адвоката щодо проведення НСРД і вказали, що докази проведення саме НСРД відсутні, також на них не посилається захисник.
 
Так, згідно з дорученням про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку статей 40, 41 КПК, 04 липня 2024 року слідчий надав ВКП Ковельського РУП ГУНП у Волинській області доручення на проведення слідчих (розшукових) заходів у порядку ст. 40 КПК та здійснення інших заходів, спрямованих на розкриття і розслідування злочину, зокрема встановлення місцеперебування мобільного телефону марки «Samsung Galaxy S10+» .
 
Рапортом оперуповноваженого від 06 липня 2024 року підтверджено виконання заходів зі встановлення місця перебування мобільного телефона за вказаним дорученням слідчого.
 
Покликання захисника на те, що слідчий належним чином не зафіксував інформації потерпілої щодо ІМЕІ її телефона, а також що офіційно відеозапис було вилучено лише 11 липня 2024 року, також не свідчить про істотне порушення вимог КПК, що було б підставою для скасування судових рішень.
 
За матеріалами справи, на час надання доручення органи досудового розслідування уже володіли інформацією з відеозапису, де зафіксовано схожу на ОСОБА_7 особу, яка згодом надала мобільний телефон оперуповноваженому, про що складено протокол добровільної видачі від 06 липня 2024 року. 
 
З урахуванням указаних обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що рапорт оперативного працівника ОСОБА_14 складено не за результатами слідчих розшукових дій чи НСРД, а за результатами пошукових заходів у межах кримінального провадження.
 
Щодо доводів про недопустимість фактичних даних протоколу добровільної видачі та висновку експертизи, то, як вбачається з матеріалів справи, клопотання захисника було ним оголошене, передано суду і наявне в матеріалах кримінального провадження. Згідно з вироком місцевий суд не визнав недопустимими фактичні дані, які містяться в зазначених джерелах доказів.
 
Указані питання були предметом оцінки апеляційного суду, який також не знайшов підстав для визнання фактичних даних протоколу добровільної видачі та висновку експертизи недопустимими.
 
Апеляційний суд аргументовано послався, що під час складання протоколу добровільної видачі від 06 липня 2024 року ОСОБА_7 добровільно видала працівникам поліції мобільний телефон марки «Samsung Galaxy S10+», не робила заяв і не висловлювала зауважень та підписала протокол.
 
Також, аналізуючи доводи в цій частині та щодо достовірності висновку експертизи, апеляційний суд обґрунтовано послався на те, що згідно із положеннями п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.
 
З огляду на матеріали кримінального провадження, у цьому провадженні експерт провів судову товарознавчу експертизу та встановив ринкову вартість телефона марки «Samsung Galaxy S10+» (на момент вчинення злочину). Суд зазначив, що висновок вказаної експертизи містить опис проведених досліджень та мотивовану відповідь на поставлене запитання.
 
Апеляційний суд зауважив, що відповідно до ч. 2 ст. 101 КПК кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.
 
Згідно із ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
 
Таким чином, сторона захисту, яка уважала, що вказаним висновком експерта належним чином не встановлено ринкової вартості телефону, мала змогу заявити клопотання про призначення повторної експертизи, однак не заявила ні в місцевому, ні в апеляційному суді.
 
Отже, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що експертизу проведено з дотриманням вимог статей 242, 243 КПК, а висновок експерта відповідає положенням статей 101, 102 цього Кодексу.
 
Крім того, відповідно до висновку експерта, вартість телефона, незалежно від оригінальності, перевищує мінімальну межу для кримінальної відповідальності та не впливає на кваліфікацію дій.
 
Тому твердження сторони захисту про те, що викрадений у потерпілої та досліджений експертом, телефони мають різні моделі є безпідставними, оскільки, як, правильно врахував апеляційний суд, модель і сім-картка з номером мобільного, зазначені потерпілою, відповідають моделі й номеру мобільного телефону, який дослідив експерт 10 липня 2025 року.
 
Щодо недопустимості фактичних даних відеозапису та протоколу його огляду, то колегія суддів бере до уваги, що вказаний запис був оглянутий у судовому засіданні, його зміст описаний у вироку, в судовому засіданні фактичні обставини відображені в ньому, стороною захисту не оспорювались. Переконливих даних щодо недопустимості цих доказів не наводиться.
 
Крім того, за змістом судових рішень, фактичні дані відеозапису і протоколу його огляду не були вирішальними та єдиними доказами винуватості засудженої, а оцінювалися судами в межах їх  повноважень у сукупності з іншими доказами відповідно до ст. 94 КПК.
 
Суди також узяли до уваги, що після виявлення в примірочній мобільного телефона потерпілої засуджена витягнула його із чохла, залишила місце події, про знахідку не повідомила ні працівників магазину, ні правоохоронні органи. Указане свідчить про умисел ОСОБА_7 на таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.
 
Зі змісту скарги убачається, що засуджена порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
 
Підставами для судового розсуду під час призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
 
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Разом з тиммісцевий суд, урахувавши ступінь тяжкості й конкретні обставини вчиненого  ОСОБА_7 злочину, дані про особу винуватої, яка свою вину не визнала і не розкаялася у вчиненому, вперше притягується до кримінальної відповідальності, заміжня, виключно позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженої без ізоляції від суспільства і звільнив її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 ККз покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу строком на 3 роки, навівши переконливі підстави такого рішення і зазначивши, що за таких обставин буде досягнуто мети покарання.
 
З урахуванням викладеного призначене в цьому конкретному кримінальному провадженні засудженій покарання відповідає вимогам кримінального закону, є справедливим та достатнім, а тому відсутні підстави для скасування судового рішення внаслідок суворості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, як про це вказує засуджена у касаційній скарзі. 
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками і не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання в частині зменшення іспитового строку.
 
Інші доводи сторони захисту щодо переоцінки фактичних обставин кримінального провадження, повноти судових розглядів та достовірності доказів Суд не бере до уваги, адже вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
 
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК, і погоджується з наведеними в ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
 
У касаційних скаргах містяться також інші аргументи, які не потребують 
детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, що є підставами для безумовного скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив.
 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив: 
 
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 червня 2025 року стосовно  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої  ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                 ОСОБА_3