ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

26 грудня 2025 року	Справа №160/27370/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_2 військової санітарної летючки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошової допомоги на оздоровлення);
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 у розмірі 106 285,41 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації з 19.10.2022 р. по 10.04.2025 р. На теперішній час виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому, при звільненні з військової служби з позивачем не проведено повного розрахунку з грошового забезпечення (грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошова допомога на оздоровлення). У зв`язку з чим, він звернувся з письмовою заявою до відповідача-2. Лише 05.09.2025 року відповідач-1 здійснив виплату грошових коштів на його рахунок у розмірі 35 015,62 грн. Однак, відповідач-1 не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми грошової компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошової допомоги на оздоровлення. Вказане й стало підставою для звернення з позовом за захистом своїх прав та майнових інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Витребувано від відповідача-1 належним чином завірену копію деталізованої довідки про середньомісячний і середньоденний заробіток (грошове забезпечення) позивача за останні два місяці, що передували місяцю звільнення, обрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, в т.ч. із зазначенням порядку обчислення та деталізовану довідку про проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, в т.ч. із зазначенням відомостей про такий розрахунок, його складові, дату та спосіб проведення такого розрахунку, а також із зазначенням фактичної виплаченої при звільненні суми.
На виконання вимог ухвали суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації з 19.10.2022 р. по 10.04.2025 р. у 23 військовій санітарній летючці, з якої наказом начальника НОМЕР_2 ВСЛ з 10.04.2025 р. виключений із списків особового складу НОМЕР_2 ВСЛ та всіх видів забезпечення у запас на підставі підпункту "б" пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців). 23 ВСЛ знаходиться на фінансовому забезпеченні ВЧ НОМЕР_1 . Відповідно до абз.5 п.1.2 Правил №280 фінансове забезпечення - система заходів, що включає фінансове планування, отримання, зберігання, економне, ефективне і цільове використання коштів відповідно до вимог чинного законодавства України, організацію обліку та звітності з метою виконання військовою частиною покладених на неї завдань. Згідно із абз.4, 6 п.1.5 Правил №280 командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини. Первинні документи, заявки на кошти, платіжні доручення, грошові атестати військовослужбовців, розрахунково-платіжні забезпечення військовослужбовцям, заробітної плати працівникам та інші виплати підписують посадові особи розпорядника коштів та посадові особи (виконавців документів) військової частини, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні. Таким чином, позивач отримує грошове забезпечення, яке нараховує 23 ВСЛ, однак нараховане грошове забезпечення йому виплачує ВЧ НОМЕР_1 . Відтак, вимоги позивача до ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошової допомоги оздоровлення) є безпідставними. Враховуючи викладене, відповідач-1 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Ухвалою суду від 26.11.2025 року залучено до участі у цій справі в якості відповідача-2 - 23 військову санітарну летючку.
На виконання вимог ухвали суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що при звільненні позивача в квітні 2025 року йому було виплачено відповідну суму, як зазначено в ч.2 ст.116 КЗпП України, нараховану 23 ВСЛ, з якою позивач погодився написавши рапорт на адресу начальника НОМЕР_2 ВСЛ, зазначивши, що претензій не має. 01.05.2025 р. 23 ВСЛ отримано заяву позивача про розгляд питання про виплату йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошової допомоги на оздоровлення. У відповідях відповідач-2 зазначав, що позивач отримав всі належні йому суми при звільненні, а для відповідних виплат відсутні прямі норми законодавства. Лише після проведення службової перевірки 23 ВСЛ, встановлення правомірності підстав виплати відповідних компенсацій, консультацій з дорадчими органами щодо процедури правильності виплати, та отримання 02.09.2025 р. від позивача його банківських реквізитів, відповідачем-2 було нараховано, а відповідачем- 1 проведено виплату 05.09.2025 р. належних коштів. Тому в діях НОМЕР_2 ВСЛ відсутні порушення ст.ст.116, 117 К3пП України, та позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню. Таким чином, відповідач-2 також просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідачів, викладену у відзивах на позов, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу в 23 військовій санітарній летючці.
Згідно із витягом з наказу НОМЕР_2 військової санітарної летючки (по стройовій частині) від 19.10.2022 р. №155 солдата ОСОБА_1 призначено наказом начальника НОМЕР_2 військової санітарної летючки від 19.10.2022 року №33 ДСК (по стройовій частині), стрільцем підрозділу забезпечення НОМЕР_2 військової санітарної летючки, який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.10.2022 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення і наказано вважати таким, що з 19.10.2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2 730 грн. на місяць, ШПК "солдат".
Відповідно до витягу з наказу НОМЕР_2 військової санітарної летючки (по стройовій частині) від 10.04.2025 р. №106 солдата ОСОБА_1 , стрільця взводу охорони НОМЕР_2 військової санітарної летючки ВЧ НОМЕР_1 , звільненого наказом командира ВЧ НОМЕР_3 (по особовому складу) від 03.04.2025 р. №16-РС з військової служби у запас на підставі підпункту "б" пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) наказано вважати таким, що справи та посаду здав. З 10.04.2025 року виключено зі списків особового складу НОМЕР_2 військової санітарної летючки та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Випискою з банківського рахунку позивача від 05.09.2025 року підтверджується, що відповідач-1 виплатив йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік в розмірі 14 006,31 грн. 
Випискою з банківського рахунку позивача від 05.09.2025 року підтверджується, що відповідач-1 виплатив йому заробітну плату в розмірі 21 009,31 грн. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Згідно зі статтею 1 - 2, частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Однак, Законом №2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст.116 - 117 КЗпП України.
Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 р. у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 р. у справі №826/15235/16, від 30.04.2020 р. у справі № 140/2006/19.
Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції станом на дату звільнення позивача з військової служби) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
26.02.2020 р. Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.
Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
В даному випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем-2 при звільненні позивача зі служби не проведено з ним повного розрахунку, зокрема не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошову допомогу на оздоровлення, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст.116 КЗпП України, що має наслідком застосування до останнього відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Як вже встановлено судом, позивача звільнено наказом командира ВЧ НОМЕР_3 (по особовому складу) від 03.04.2025 р. №16-РС з військової служби у запас на підставі підпункту "б" пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) наказано вважати таким, що справи та посаду здав та з 10.04.2025 року виключено зі списків особового складу НОМЕР_2 військової санітарної летючки та всіх видів забезпечення.
Між тим, остаточний розрахунок проведено лише 05.09.2025 р. (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).
Оскільки повний розрахунок з позивачем проведений 05.09.2025 року, тому кінцевою датою для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні буде 04.09.2025 року - день, що передує дню проведення з позивачем повного розрахунку, коли йому було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошову допомогу на оздоровлення.
Позивач виключений зі списків 10.04.2025 року, а виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошової допомоги на оздоровлення відповідачем-1 здійснена лише 05.09.2025 року. Відповідно, час затримки розрахунку при звільненні буде період з 11.04.2025 року (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 04.05.2025 року включно (день, що передує дню проведення з нею повного розрахунку, коли була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2025 рік та грошова допомога на оздоровлення).
Встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі №24023771/21, від 07.11.2023 року у справі №380/13906/21.
Компенсація відповідно до статті 117 КЗпП України є однією із державних гарантій щодо порушення строків оплати праці. З огляду на правила й умови нарахування її розміру, повноваження відповідача щодо розрахунку, нарахування та виплати цієї суми не є дискреційними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23.
Закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.
Період затримки розрахунку при звільненні складає з 11.04.2025 року по 05.09.2025 року.
Водночас, слід враховувати зміни, яких зазнала редакція ст.117 КЗпП України, на підставі якої здійснюються нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, до 18.07.2022 року включно період затримки розрахунку при звільненні законодавчо не був обмежений жодним чином, натомість з 19.07.2022 року встановлено обмеження такого періоду шістьма місяцями.
Так, в силу принципу прямої дії норми права на ту частину спірних правовідносин, яка тривала до 18.07.2022 року, поширюється редакція ст.117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження періоди затримку розрахунку при звільненні, в той час як до періоду з 19.07.2022 року належить застосувати шестимісячне обмеження для такого періоду.
Аналогічним чином правозастосування щодо періоду, який тривав в період дії двох різних редакцій норми права, здійснено у постанові Касаційного адміністративного суду від 06.04.2023 року у зразковій справі №260/3564/22.
Необхідність виокремлення двох періодів є правовим висновком, що міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі №560/9586/22, а також у постановах від 23.05.2024 року у справі № 560/11616/23, від 22.02.2024 року у справі №560/831/23.
Суд окремо підкреслює, що шестимісячне обмеження не застосовується до тієї частини спірних правовідносин, що тривала до 18.07.2022 року включно. Водночас, починаючи з 19.07.2022 року таке обмеження належить застосувати, оскільки правовідносини тривали, а нормативно-правове регулювання зазнало змін, при цьому ультраактивної (переживаючої) дії для попереднього правового регулювання не передбачено.
Щодо принципу пропорційності, який належить застосувати в спірних правовідносинах, суд зауважує на таке.
У межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Належить також враховувати висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, якій відступлено від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22, та сформовано наступний правовий висновок:
« 105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців».
Щодо середньоденного грошового забезпечення позивача слід зазначити наступне.
Згідно із довідкою 23 ВСЛ від 01.05.2025 року №2123/759 заробітна плата (грошове забезпечення, винагорода за цивільно-правовим договором) на яку нараховано єдиний внесок та/або страхові внески за лютий 2025 року складає 21 329,25 грн., за березень 2025 року складає 21 329,25 грн. Середньоденна заробітна плата позивача складає 723,03 грн. (21 329,25 грн. + 21 329,25 грн. : 59)
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється наступним чином:
1) 723,03 грн. х 147 днів = 106 285,41 грн.
До періоду належить застосувати принцип співмірності.
Затримана виплата склала суму в розмірі 35 015,62 грн.
Згідно із випискою по картці рахунку позивача після звільнення відповідачем-1 було виплачено 16.04.2025 р. – 23 589,40 грн., 16.04.2025 р. – 12 605,68 грн., 22.04.2025 р. – 7 003,11 грн., що разом склало суму в розмірі 43 198,19 грн. 
Не виплачено при цьому суму в розмірі 35 015,62 грн.
Таким чином, належало при звільненні 35 015,62 грн. + 43 198,19 грн. = 78 213,81 грн.
Як наслідок, протиправно не виплачено 44,77% від сум, що мали бути виплачені.
Тому, позивачу до виплати належить 106 285,41 грн. х 44,77% = 47 583,99 грн.
Отже, стягненню на користь позивача підлягає сума в розмірі 47 583,99 грн.
Суд також звертає увагу на те, що стягуючи з відповідача-2 на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити стосовно відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 року у справі №805/1008/16-а.
При цьому належним та ефективним способом захисту порушеного права є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19.
Щодо належного відповідача по справі, суд зазначає наступне.
Як сам зазначив відповідач-1 - ВЧ НОМЕР_1 в своєму відзиві на позовну заяву, позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації з 19.10.2022 р. по 10.04.2025 р. у 23 військовій санітарній летючці, з якої наказом начальника НОМЕР_2 ВСЛ з 10.04.2025 р. виключений із списків особового складу НОМЕР_2 ВСЛ та всіх видів забезпечення у запас на підставі підпункту "б" пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців). 23 ВСЛ знаходиться на фінансовому забезпеченні ВЧ НОМЕР_1 . 
Крім того, відповідач-1 просить врахувати не лише те, що НОМЕР_2 ВСЛ перебуває на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 , а і норми абз.4, 6 п.1.5 Правил № 280 відповідно до яких командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини. Первинні документи, заявки на кошти, платіжні доручення, грошові атестати військовослужбовців, розрахунково-платіжні відомості на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, заробітної плати працівникам та інші виплати підписують посадові особи розпорядника коштів та посадові особи (виконавці документів) військової частини, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні.
З урахуванням викладеного, саме відповідач-2 є належним відповідачем по справі, а не відповідач-1.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України “Про судовий збір” з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються. 
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд, - 
УХВАЛИВ:

Позовну заяву – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 військової санітарної летючки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з НОМЕР_2 військової санітарної летючки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 47 583,99 грн., з відрахуванням із такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.
Судовий збір не стягується.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма