Справа № 732/1462/25 	Головуючий у І інстанції  ОСОБА_1  	
Провадження № 11-кп/4823/235/26 	  	
Категорія - ч.3 ст.382 КК України  	Доповідач         ОСОБА_2  	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-судді	ОСОБА_2  	

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
секретаря судового засідання - ОСОБА_5 , 
з участю: прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №12025270460000127 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, має на утриманні малолітню дитину, освіта професійно-технічна, працює машиністом дробильних установок у ТОВ «НХТС», раніше судимий: 12.02.2025 Городнянським районним судом Чернігівської області за ч.1 ст.382 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 8500,00 грн,
засуджений за ч.3 ст.382 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України. 

Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_7 позбавлений права керування транспортними засобами постановою Городнянського районного суду Чернігівської області від 31.05.2024 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, строком на 5 років, постановою Городнянського районного суду Чернігівської області від 17.09.2024 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, строком на 14 років 9 місяців, постановою Городнянського районного суду Чернігівської області від 21.10.2024 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, строком на 19 років 8 місяців, постановою Городнянського районного суду Чернігівської області від 11.12.2024 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, строком на 24 роки 7 місяців.
ОСОБА_7 , будучи засудженим вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 12.02.2025 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, за невиконання постанов суду про позбавлення його права керування транспортними засобами до штрафу у сумі 8500,00 грн, на шлях виправлення не став і знову допустив умисне невиконання постанов суду щодо позбавлення його права керування транспортними засобами.
Так, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про наявність вказаних постанов Городнянського районного суду Чернігівської області від 31.05.2024, 17.09.2024, 21.10.2024, 11.12.2024, які набрали законної сили, з метою їх невиконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами та маючи реальну можливість їх виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, повторно, в порушення вимог ст.129-1 Конституції України, згідно якої суд ухвалює рішення іменем України та судове рішення є обов`язковим до виконання, 22 березня 2025 року, о 10 год 14 хв, у с. Хрипівка Чернігівського району Чернігівської області, по вул. Івана Коваля, повторно, будучи позбавленим права керування транспортними засобами та будучи двічі протягом року підданим адміністративному стягненню за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння, знову керував автомобілем марки ВАЗ-2107, р.н. НОМЕР_1 , був зупинений працівниками поліції, які склали на нього протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.126 та ч.3 ст.130 КУпАП та 05 травня 2025 року Городнянським районним судом Чернігівської області винесено постанову, якою ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.126 та ч.3 ст.130 КУпАП, яка набрала законної сили 16 травня 2025 року, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на тридцять чотири роки чотири місяці.
ОСОБА_7 , підриваючи авторитет органів правосуддя України, повторно, ігноруючи вимоги вказаних вище постанов суду в частині позбавлення права керування транспортними засобами та маючи на меті не виконувати вказані судові рішення, хоча він мав можливість їх виконати, 11 липня 2025 року, о 18 год 29 хв, у АДРЕСА_2 , керував автомобілем марки ВАЗ-21070, р.н. НОМЕР_2 , будучи 20.02.2025 рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області позбавленим права керування транспортними засобами строком на 5 років, був зупинений працівниками поліції, які склали на нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та 18 серпня 2025 року Городнянським районним судом Чернігівської області винесено постанову, якою ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, яка набрала законної сили 29 серпня 2025 року, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40800,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на двадцять дев`ять років один місяць двадцять вісім днів.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.382 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. В обґрунтування скарги посилається на те, що при застосуванні до обвинуваченого положень ст.75 КК України, місцевим судом не надано належну оцінку обставинам вчинення кримінального правопорушення, адже злочин, передбачений ч.3 ст.382 КК України, є тяжким, посягає на авторитет судової влади, та полягає в умисному повторному і демонстративному ігноруванні судових рішень. Також суд не надав належної оцінки особі обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_7 неодноразово та систематично вчиняв правопорушення за ст.126 КУпАП, допускав факти керування транспортними засобами у стані сп`яніння (ст.130 КУпАП), раніше вже був засуджений за ч.1 ст.382 КК України, але належних висновків для себе не зробив, тому можна стверджувати, що він демонструє стійку кримінальну налаштованість та повну зневагу до закону та судової влади, що свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства, на що вказано в досудовій доповіді органу пробації, і безпідставно проігноровано судом. Враховуючи тривалий злочинний намір ОСОБА_7 , систематичність вчинення ним порушень, попередню судимість за аналогічний злочин, а також вчинення кримінального правопорушення після неодноразових адміністративних стягнень, висновок суду про щире каяття обвинуваченого як про переконливу підставу для звільнення його від реального відбування покарання, є помилковим. Апелянт вказує, що ухилення ОСОБА_7 від виконання судових рішень носить систематичний характер, обвинувачений негативно характеризується за місцем проживання, не працює, зловживає алкоголем, ігнорує попередні стягнення та судимості, а тому застосування місцевим судом ст.75 КК України суперечить вимогам ст.65 КК України та принципам індивідуалізації покарання. 

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, котрий підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 

Згідно з пунктами 3, 4 ч.1 ст.420 КПК України, апеляційний суд має скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Частиною 1 статті 421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, окрім іншого, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються. Розгляд справи в суді першої інстанції відбувався за правилами ч.3 ст.349 КПК України

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з наступних міркувань. 

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 розміру покарання, місцевий суд узяв до уваги, що останній повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, негативно оцінює свою протиправну поведінку, готовий понести покарання; внаслідок його дій тяжких наслідків не настало; врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного; висновки, викладені в досудовій доповіді; відсутність обставин, які обтяжують покарання. 

Однак, оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст.382 КК України, із звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

Зокрема, суд не дав належної оцінки встановленій ним обставині, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є тяжким, посягає на авторитет судової влади та полягає в умисному, повторному та демонстративному ігноруванні судових рішень. 

Також місцевим судом не в повній мірі врахована особа обвинуваченого, який з 2024 року рішеннями судів вісім разів позбавлявся права керування транспортними засобами за водіння без посвідчення водія, тобто, не маючи права керування, а також водіння у стані алкогольного сп`яніння, при цьому, уже будучи позбавленим такого права; при притягненні його до адміністративної відповідальності з метою отримання мінімально можливого покарання щоразу визнавав свою вину і каявся, однак продовжував свою протиправну поведінку; раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.382 КК України, проте належних висновків для себе не зробив, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку як обвинуваченого, так і вчиненого ним кримінального правопорушення.

Крім того, як убачається з наявної в матеріалах кримінального провадження інформації слідчого ВП №3 (м. Городня) Чернігівського РУП ВП ГУНП в Чернігівській області, всі накладені на обвинуваченого адміністративні стягнення у виді штрафу досі залишаються несплаченими, що свідчить про небажання ОСОБА_7 виконувати обов`язки, передбачені законом та рішеннями судів.

Відповідно до характеристики Лемешівського старостинського округу № 9 від 19.01.2026, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується задовільно, палить, іноді вживає спиртні напої, працелюбний, працює не офіційно, в побуті змінився на краще, став спокійний, серед сусідів користується авторитетом. На даний час компрометуючими матеріалами старостат не володіє. 

Згідно з висновком органу пробації, ризики повторного вчинення кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як високі, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі є неможливим, а його перебування у суспільстві становить небезпеку; виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Водночас, в аспекті досягнення мети покарання, виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості обвинуваченого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Тому покарання, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_7 за ч.3 ст.382 КК України, із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим, внаслідок його м`якості.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів визнає щире каяття. 
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено. 
А тому, призначаючи покарання ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його відношення до скоєного; дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, його вік, стан здоров`я, сімейний стан: має на утриманні малолітню дитину; за місцем проживання характеризується задовільно; на даний час працює, за місцем роботи характеризується позитивно; обставину, яка пом`якшує покарання; відсутність обставин, які обтяжують покарання; колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченому санкцією ч.3 ст.382 КК України, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. 

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід рахувати з моменту взяття його під варту на виконання вироку суду. 

За таких обставин, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання ОСОБА_7 підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.

Вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання - скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.382 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки. 

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку суду. 

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців.  

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4