ПОСТАНОВА 
Іменем України

14 січня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 393/356/25
провадження № 22-ц/4809/234/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О. Л., Карпенко О. Л.,

учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»;
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року (суддя Подліпенець Є.О.).

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулось до Новгородківського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 200121561 від 23 січня 2018 року в загальній сумі 35 065,16 грн. Також позивач просив відшкодувати за рахунок відповідачки понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 23 січня 2018 року між Акціонерним товариством «Банк Форвард» (далі - АТ «Банк Форвард», Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник, Клієнт) було підписано Заяву (Оферту) №200121561 на укладення Договору про надання та використання платіжної картки (далі - Кредитний договір), за умовами якого було випущено на ім`я відповідачки платіжну картку, відкрито поточний рахунок та встановлено ліміт, в межах якого Позичальник має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов даного договору. Відповідно до паспорту споживчого кредиту Позичальнику надається кредит строком на 13 місяців на суму 50 000,00 грн, який може бути збільшений згідно з Умовами надання та обслуговування платіжних карток; тип кредиту – відновлювальна кредитна лінія.
Стверджується, що Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши в безготівковій формі на рахунок Позичальника грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами Кредитного договору. 
25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір №GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, на підставі якого позивач набув статусу Нового кредитора та отримав право грошової вимоги до осіб, які являються боржниками АТ «Банк Форвард», зокрема - до ОСОБА_1 за Кредитним договором.
Зазначає, що відповідачка свої зобов`язання за Кредитним договором не виконала, заборгованість у встановлений строк не сплатила. Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідачки за Кредитним договором складає 35 065,16 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 17425,61 грн; заборгованість за відсотками - 5927,27 грн; заборгованість за комісією -11712,28 грн. 
У зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань за Кредитним договором, позивач вимушений звернутись до суду з позовом у даній справі.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року позов ТОВ «ФК «Кредит Капітал» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №200121561 від 23 січня 2018 року, яка становить 35065,16 грн, у тому числі: 17425,61 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5927,27 грн - заборгованість за відсотками; 11712,28 грн - заборгованість за комісією; здійснено розподіл судових витрат. 
Задовольняючи вимоги позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі укладеного з Банком Кредитного договору відповідачка отримала кредитні кошти і у неї виникло зобов`язання повернути їх у розмірі та у строки, визначені договором. Однак, взятих на себе зобов`язань відповідачка не виконала, у результаті чого виникла заборгованість у пред`явленому до стягнення розмірі
Судом враховано, що наданий позивачем розрахунок повністю відповідає умовам Кредитного договору.
Судом відхилено усні заперечення відповідачки щодо погашення існуючої заборгованості перед первісним кредитором - АТ «Банк Форвард», оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами. При цьому, відповідачка не заперечила правильності наданого позивачем розрахунку заборгованості; власний розрахунок не надала.
Врахувавши наведене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також просить покласти на позивача понесені у справі судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу у розмір 5000,00 грн.
Вважає оскаржуване рішення таким, що винесене з порушенням норм матеріального права, а також поза межами строку давності.
На переконання скаржниці, у позивача не має підстав для стягнення з неї відсотків та комісії, оскільки гроші були передані на підставі заяви і кредитний договір не укладався. Позивач також пропустив строк позовної давності при зверненні до суду та не звернувся з заявою про поновлення даного строку. 
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) змінила практику на користь споживача банківських послуг та дійшла висновку, що Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, а тому підписана заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Звертає увагу, що умовами Кредитного договору визначено комісію, тобто фактично встановлено плату Позичальника за обслуговування кредиту. Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення Кредитного договору) умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог ч. 1 цієї статті, є нікчемним.
Вказує, що у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що умови, якими визначено обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Враховуючи наведене вважає, що положення Кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно є нікчемними. 
Щодо застосування строку позовної давності відповідачка стверджує, що кредитні зобов`язання за Кредитним договором нею виконувалися відповідно до умов договору, проте копії платіжних документів про сплату кредиту в повному обсязі у неї не збереглися. Зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Додатком до апеляційної скарги є заява  ОСОБА_1  про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог (а.с. 106).

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу

У поданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає доводи скаржниці безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання за Кредитним договором.
Посилаючись на п.п. 12, 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, зазначає, що позивачем не пропущено строк для звернення з позовом до суду.
Вказує, що із зазначеними в Кредитному договорі умовами відповідачка ознайомлена при його укладенні, про що свідчить її власноручний підпис. Відповідачка також ознайомилась та підписала, зокрема, Паспорт споживчого кредиту, який містить чітке та зрозуміле відображення істотних умов договору, зокрема – щомісячної комісії та інших послуг, а також розміру загальної вартості кредиту
Наголошує, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вважає, що нарахування комісії, яке відображене у розрахунку заборгованості, відповідає умовам Кредитного договору й Умовам надання та обслуговування платіжних карток АТ «Банк Форвард» (а.с. 133-136).

Рух справи у суді апеляційної інстанції
Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків скарги.

На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Кропивницького апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року здійснено заміну члена колегії з розгляду даної справи судді Письменного О.А. суддею Карпенком О.Л.

Ухвалою апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення. 

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23 січня 2018 року ОСОБА_1 підписала Заяву (Оферту) №200121561 (а. с. 7 на звороті, 8), згідно з п.п. 1.1.-1.3. якої запропонувала Банку укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки, в рамках якого: випустити на її ім`я платіжну картку; відкрити на її ім`я поточний рахунок у гривні; для здійснення операцій за рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картки, встановити їй ліміт, в межах якого вона має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого Банком кредиту під операції з карткою та здійснювати у відповідності до ст. 1069 ЦК України кредитування рахунку картки.
Акцептом оферти про укладення договору про картку будуть дії Банку по відкриттю рахунку картки (п.п. 1.4.2. Заяви).
Згідно з пп. 1.4.3.- 1.4.4. Заяви розмір ліміту встановлюється Банком самостійно; строк дії ліміту під операції з карткою буде відповідати строку дії договору про картку (якщо інше не буде обумовлено в Умовах по карткам).
Відповідно до п. 3 заяви відповідачка запропонувала АТ «Банк Форвард» укласти з нею договір (далі – Кредитний договір), на умовах, викладених у розділі 3 цієї заяви та згідно істотних умов цього договору, уточнених в електронній заявці (далі – Розпорядження), Умовах надання та обслуговування кредитів ПАТ «Банк Форвард» та Умовах дистанційного обміну інформацією між Клієнтом та Банком та просила відкрити поточний рахунок у валюті – гривні; зарахувати кредитні кошти на рахунок в сумі, зазначеній в Розпорядженні. Розмір бажаного кредиту буде зазначений у надісланому нею розпорядженні, який не може бути меншим 1000,00 грн та не більше 19999,00 грн з процентною ставкою та щомісячною комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі, визначеному діючими тарифами Банку на дату відправлення Розпорядження, на строк від 6 до 36 місяців (далі – кредит).
У пп. 3.11.2 Заяви зазначено, що відповідачка розуміє та погоджується з тим, що прийняттям (акцептом) Банком розділу 3 цієї Заяви будуть дії Банку по зарахуванню кредитних коштів на рахунок та їх подальшому списання/безготівкового перерахування з рахунку згідно з дорученнями Клієнта, здійсненими у межах строку для відповіді, зазначеного в п. 3.12 цієї Заяви. 
Відповідачка також підписала паспорт споживчого кредиту, за яким, зокрема, процента ставка за кредитом є фіксованою та складає 24% річних, плата за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячна) - 2 % (а.с. 8 на звороті).
23 січня 2018 року ОСОБА_1 отримано кредитну картку «Виручалка NoName» № НОМЕР_1 з терміном дії - 05/22, про що свідчить власноручний підпис відповідачки у відповідній розписці (а.с.10).
Як стверджується позивачем, АТ «Банк Форвард» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало та перерахувало на рахунок відповідачки кредитні кошти, на підтвердження чого надано виписки по особовим рахункам, з яких також убачається, що відповідачка здійснювала часткове погашення заборгованості за Кредитним договором (а.с. 11-50).
25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» (Банк) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Новий кредитор) укладено Договір №GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого Банк відступає Новому кредитору належні йому, а Новий кредитор набуває права вимоги до позичальників та/або заставодавців, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку №1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором (а.с. 52-54).
Згідно з п. 2 Договору №GL1N426202/1 Новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього Договору, набуває всі права кредитора за Основними договорами.
Відповідно до п. 4 Договору №GL1N426202/1, сторони погодили, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 69349284,90 грн (ціна договору). Загальна ціна активів, що входять до складу лоту, за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор, та яка підлягає сплаті Новим кредитором за результатами зазначених відкритих торгів, складає 70122419,74 грн без ПДВ.
Як убачається з копії платіжної інструкції № 4170 від 23 липня 2024 року ТОВ ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перерахувало на рахунок Банку 70122419,74 грн, як оплату за Договором №GL1N426202/1 (а.с. 55 на звороті).
Відповідно до витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами станом на 25 липня 2024 року, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором на загальну суму 35065,16 грн, з яких: - 17425,61 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5927,27 грн - заборгованість за відсотками; 11712,28 грн - заборгованість за комісією (а.с. 55).
Аналогічний розмір заборгованості відповідачки за Кредитним договором відображений у наданому позивачем розрахунку (а.с. 10 на звороті).
09 червня 2025 року позивач звернувся до відповідачки з досудовою вимогою про виконання зобов`язання за Кредитним договором, яка останньою виконана не була (а.с. 56).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону у повній мірі не відповідає.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідачки, що Кредитний договір між сторонами не укладався, оскільки фактичні обставини справи свідчать про те, що Банком шляхом вчинення відповідних конклюдентних дій (відкриття рахунку, видача картки, встановлення кредитного ліміту) було акцептовано (прийнято) оферту (пропозицію) відповідачки про укладення договору на визначених у Заяві умовах.
Апеляційним судом враховано, що відповідачкою не заперечується, що вона користувалась кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за Кредитним договором, що також вбачається з банківських виписок по особовим рахункам.
При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем факту отримання відповідачкою кредитних коштів за Кредитним договором та неповернення їх Кредитодавцю у встановлений строк та правильно виснував про задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 17425,61 грн.
Разом з тим, переглядаючи оскаржуване рішення в частині вирішення судом першої інстанції вимог про стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом та комісії, апеляційний суд не вбачає підстав для їх задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У ч.ч. 1-3 ст. 1056 - 1 визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
Як вбачається з преамбули Заяви (оферти) відповідачки сторонами погоджено лише розмір ставки по ліміту – 24% річних. Разом з тим, порядку нарахування, строків сплати та інших положень, які б унормовували взаємовідносини сторін у частині сплати відсотків за користування кредитом підписана відповідачкою Заява не містить. 
При цьому, Графіку платежів за Кредитним договором позивачем до суду надано не було.
Так само до суду не надано розрахунку заборгованості відповідачки, у тому числі – заборгованості по відсоткам, оскільки доданий до позову документ під назвою «Розрахунок заборгованості» таким по своїй суті не являється, а фактично є лише довідковою інформацію про розмір пред`явленої до стягнення суми заборгованості (а.с. 10 на звороті).
Також колегією суддів враховано, що всупереч наведеним вище вимогам законодавства та усталеної практики Верховного Суду, зі змісту виписок по особовим рахункам відповідачки вбачається, що Банком здійснювалось нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії картки (05/22), що фактично є закінченням строку кредитування, оскільки інформація про видачу відповідачці іншої кредитної картки з новим терміном її дії матеріали справи не містять.
Поряд з цим, за встановлених обставин непогодження сторонами Кредитного договору порядку нарахування відсотків за користування кредитом, умов та строків їх сплати відповідачкою, наявні матеріали, зокрема, надані позивачем виписки по особовим рахункам, не мають достатніх даних, які б дозволили апеляційному суду не тільки здійснити власний розрахунок заборгованості відповідачки за відсотками, що відповідав би вимогам закону, а й достеменно й безсумнівно встановити сам факт наявності такої заборгованості.
Варто зауважити, що оцінюючи надані позивачем банківські виписки по особовим рахункам відповідачки, апеляційний суд виходить із положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, за яким доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а також враховує наступне. 

За вимогами ч.ч. 1- 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, виписка з особового рахунку повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.

Апеляційним судом взято до уваги, що сплата відповідачкою коштів у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, що відображено у виписках, вказує на наявність відповідних зобов`язань на момент їх оплати, проте, враховуючи встановлену судом неповноту відображення інформації, а також нарахування та списання Банком відсотків поза межами строку кредитування, не може свідчити ні про наявність боргу по відсоткам, ні про його розмір на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі.
За викладеного, у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом позивачу належить відмовити у зв`язку з її необґрунтованістю. 
Також апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції у частині задоволення ним вимоги про стягнення з відповідачки комісії у сумі 11712,28 грн.
Так, фактичні обставини справи свідчать, що Кредитний договір не містить умов щодо зобов`язання відповідачки сплачувати комісію за послуги, що надаються Банком, розміру такої комісії та порядку її сплати.
Натомість, умови щодо сплати комісії містяться у підписаному відповідачкою Паспорті споживчого кредиту.
Термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 цієї статті (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 

З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України «Про споживче кредитування» включає до форми договору про споживчий кредит (ст. 13 Закон України «Про споживче кредитування»).
Отже, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

Таким чином, оскільки під час укладання Кредитного договору сторонами не погоджено умови щодо сплати відповідачкою комісії як плати за обслуговування кредитної заборгованості, її розміру та порядку сплати, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачки комісії у сумі 11712,28 грн необхідно відмовити.

Однак, судом першої інстанції наведеного вище безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору в частині вимог про стягнення з відповідачки заборгованості по відсоткам та комісії.
Щодо поданої відповідачкою до суду апеляційної інстанції заяви про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).
Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.
У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) зазначено про те, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 755/8818/23. 
Водночас, у справі, що переглядається, відповідачка була обізнана про розгляд справи місцевим судом та брала участь у судовому засіданні 27 серпня 2025 року, що підтверджується протоколом судового засідання №5029859 (а.с. 79-80), а отже мала реальну можливість заявити про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції, однак протягом розгляду справи судом першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності ні усно, ні письмово не заявляла.
Подаючи до апеляційного суду заяву про застосування строку позовної давності, відповідачка не навела причин, які об`єктивно позбавляли її можливості зробити таку заяву в суді першої інстанції.
За викладеного, дотримуючись принципу процесуальної рівності сторін, заяву відповідачки про застосування строку позовної давності у даній справі колегія суддів до розгляду не приймає.

Враховуючи наведене, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню у частині вирішення вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та комісії, а апеляційна скарга – частковому задоволенню.

Щодо витрат позивача на правову допомогу у суді першої інстанції необхідно зазначити наступне.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції з відповідачки на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

У цій частині рішення суду першої інстанції відповідачкою не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції вимог позову, понесені позивачем у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу та витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню відповідачкою пропорційно задоволеним позовним вимогам (50%).

Що ж до витрат відповідачки на професійну правову допомогу, про відшкодування яких заявлено у апеляційній скарзі, то вказане питання буде вирішено апеляційним судом у порядку та строки, визначені процесуальним законом після надання до суду доказів понесення таких витрат.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року у частині задоволення вимог позову про стягнення заборгованості за відсотками та заборгованості за комісією скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.
У решті рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Фінансова компанія «Кредит-Капітал» судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1211,20 грн, а витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у сумі 2000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. Л. Карпенко