Справа № 755/9035/21
№ 1-кп/755/157/26
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
прокурорів ОСОБА_3 ,
представника потерпілої ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021100040000836 від 21.03.2021 року за обвинуваченням  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківка, Донецької обл., українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, працюючого неофіційно двірником, перебуваючого у цивільному шлюбі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним
Так, ОСОБА_7 , приблизно об 11 годині 02.02.2021 року, разом із на той час неповнолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував за адресою свого проживання, а саме, у житловій кімнаті хостелу, що за адресою: АДРЕСА_3 , та того ж дня, у період часу з 11 години до 12 години, у ході спілкування між ними, у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення дій сексуального характеру щодо ОСОБА_5 , з метою задоволення власного статевого потягу. У подальшому, ОСОБА_7 , без тривалого розриву в часі, діючи умисно, знаючи, що потерпіла ОСОБА_5 не досягла шістнадцятирічного віку, вступив із нею у статеві зносини, здійснив оральне та вагінальне проникнення власними геніталіями в тіло останньої, тобто, вчинив природні та неприродні статеві зносини. Крім того, у невстановлені досудовим розслідуванням час та дату, на початку березня 2021 року, ОСОБА_7 разом із неповнолітньою ОСОБА_5 перебував за адресою свого проживання, а саме, у житловій кімнаті хостелу, що за адресою: АДРЕСА_3 , та того ж дня, у невстановлені досудовим розслідуванням час та дату, у ході їх спілкування, у ОСОБА_8 виник умисел на вчинення дій сексуального характеру щодо ОСОБА_5 , з метою задоволення власного статевого потягу та знаючи, що остання є неповнолітньою особою, не досягла шістнадцятирічного віку, діючи умисно, повторно, вступив із нею у статеві зносини, здійснив оральне та вагінальне проникнення власними геніталіями в тіло останньої, тобто, вчинив природні та неприродні статеві зносини.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_7 .
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе за ч. 1 ст. 155 КК України визнав у повному обсязі, дав визнавальні показання щодо обставин вчиненого, зазначаючи що всі обставини, зазначені в обвинувальному акті, а саме: місце, час, спосіб вчиненого правопорушення, відповідають дійсності Зокрема, зазначив, що шкодує про вчинене, щиро кається, запевняючи, що у подальшому нічого протиправного не вчиняв, а навпаки всеціло намагався і намагається допомагати потерпілій. Крім того, на даний час вони перебувають у дуже дружніх відносинах, він постійно їй допомагає матеріально та з вихованням дитини, а саме - перераховує кошти майже щомісячно, оскільки, остання перебуває за кордоном, потребує підтримки і він взяв на себе зобов`язання їй допомагати.

Оцінка суду
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Враховуючи процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав свою вину повністю у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, його вина також підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами, а також показаннями потерпілої, яка попереджалася про кримінальну відповідальність, а саме:
- допитана, у порядку ст. 353 КПК України, у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 суду показала, що вона переїхала проживати до своєї мами у хостел за адресою: АДРЕСА_3 , з якою також проживав ОСОБА_7 , який наданий час і продовжує проживати з мамою. 02 лютого 2021 року вона зранку прокинулася, спустилася з другого поверху ліжка на перший, взяла мамин телефон та гралася на ньому, лежачи у ліжку, потім, пішла до вбиральні, а коли повернулася, то побачила, що ліжко на першому поверсі було затулене ширмою, вона заглянула за неї та побачила там ОСОБА_7 , який сказав, щоб вона лягла біля нього полежати, що вона й зробила. Вони лежали з ОСОБА_7 на ліжку, дивилися фільм, після чого, останній почав до неї чіплятися, зняв із неї штани і в них відбулися статеві зносини з вагінальним та оральним проникненням. Вона ОСОБА_7 нічого не говорила, однак, розуміла, що відбувається, оскільки раніше вона мала статеві стосунки з чоловіками. Щодо другого епізоду, то всіх його деталей вона вже не пам`ятає, десь відбулося приблизно так само, однак, після цього вже, вона все розповіла знайомому, потім, дізнався брат, батько та мама, після чого, вони разом з батьком написали заяву до поліції. Зазначила, що ОСОБА_7 просив у неї вибачення, вона його пробачила. Зокрема, ОСОБА_7 постійно їй допомагає, так як вона зараз за кордоном, сама виховує дитину, потребує допомоги, а останній взяв не себе зобов`язання їй допомагати і робить це вже тривалий час, тому, будь-яких претензій ні морального, ні матеріального характеру немає, перебувають до цього часу у дружніх відносинах та прохала призначити міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі.
Суд, оцінює показання потерпілої ОСОБА_5 , як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами в їх сукупності. 
Так, зокрема, стороною обвинувачення надано процесуальні документи щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 155 КК України (у редакції Закону № 2334-VIII від 14.03.2018 року), а саме: протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21.03.2021 року, а саме від ОСОБА_9 , в якій останній зазначив, що 02.02.2021 року по АДРЕСА_4 , співмешканець колишньої дружини вступив у статеві зносини з донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без її згоди ( а.п. 188); протокол огляду місця події від 21.03.2021 року, за адресою: АДРЕСА_3 , під час якого виявлено та вилучено підодіяльник коричневого кольору з візерунком та полотенце синього кольору (а.п. 190-193); консультативний висновок спеціаліста КНП «Київський пологовий будинок № 6» від 21.03.2021 року, з якого вбачається, що у ОСОБА_5 на момент огляду видимих пошкоджень зовнішніх статевих органів не виявлено, кров`янистих виділень із піхви немає (а.п. 205). 
Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. 
Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
Під час визначення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, судом враховані наступні правові зміни.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Згідно з приписами ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну відповідальність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
При цьому, висновок про те, чи скасовує закон про кримінальну відповідальність злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, чи навпаки - встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, можна робити лише в контексті конкретних обставин справи, щодо конкретного діяння та конкретної особи.
На момент вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, диспозицію ч. 1 ст. 155 КК України (у редакції Закону № 2334-VIII від 14.03.2018 року) було викладено так: природні або неприродні статеві зносини з особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, вчинені повнолітньою особою.
Водночас, 17 березня 2021 року набрав чинності Закон України від 18 лютого 2021 року № 1256-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо імплементації Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (Ланцаротської конвенції)». Цим законом було внесено зміни до ст. 155 КК України, згідно з якими диспозиція частини 1 статті викладена в наступній редакції: вчинення повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій, іншого органу чи частини тіла або будь-якого предмета.
Суд зауважує, що в даному кримінальному провадженні зміна диспозиції ч. 1 ст. 155 КК України в новій редакції, жодним чином не поліпшила або погіршила становище обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки обставини кримінального правопорушення, які йому були інкриміновані стороною обвинувачення та встановлені судом за ч. 1 ст. 155 КК України не змінилися, а лише фактично були конкретизовані новим законом, тобто між попередньою та новою редакціями зазначених норм закону про кримінальну відповідальність має місце правова наступність, та повністю узгоджується із інкримінованим ОСОБА_7 обвинуваченням.
Аналізуючи наведене, суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у тому, що він своїми діями вчинив природні та неприродні статеві зносини з особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, вчинені повнолітньою особою, тому, знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 155 КК України (у редакції Закону № 2334-VIII від 14.03.2018 року).

Щодо призначення покарання
Прокурор просила визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та, врахувати пом`якшуючі обставини, а саме його щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, зокрема те, що працює неофіційно двірником, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий, висловив щирий жаль та осуд з приводу своєї поведінки, на даний час, продовжує допомагати матеріально потерпілій, вибачився перед останньою, а та його вибачила, його поведінка протягом всього судового розгляду даного провадження може свідчити про відчуття сорому та провини, також, враховувати обтяжуючу обставину, а саме вчинення злочину особою повторно, та з урахуванням всіх обставин призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Потерпіла у ході судового розгляду висловила свою позицію щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , зазначивши, що будь-яких претензій до останнього не має, оскільки ОСОБА_7 матеріально їй допомагав та продовжує до цього часу допомагати, розкаявся, вибачився та вона приймає його вибачення, у зв`язку з чим, прохала не позбавляти його волі.
Захисник ОСОБА_6 прохала суд врахувати щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , яке останній довів своєю процесуальною поведінкою, надав визнавальні показання, відшкодував потерпілій заподіяну шкоду та з у рахуванням пом`якшуючих обставин, прохала призначити її підзахисному покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а саме, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком, відповідно до ст. 75 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що вину визнає повністю, щиро кається, просить вибачення за скоєне, тривалий час допомагав і продовжує матеріально допомагати потерпілій до цього часу і має намір це робити у подальшому, тому, прохав не позбавляти його волі, а саме, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком, відповідно до ст. 75 КК України, оскільки, висновки для себе зробив, висловив сором з приводу вчиненого.

Позиція суду щодо призначення покарання
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 року № 7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду і міри покарання, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, дані про його особу, зокрема: під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, у скоєному щиро розкаявся, вину визнав повністю, раніше не судимий, відшкодував заподіяну шкоду та продовжує матеріально допомагати потерпілій, що остання й підтвердила у судових засіданнях.
Згідно зі ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає пом`якшуючими обставинами щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому та добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину особою повторно.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, але з урахуванням обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого (щиро каявся, вину визнав повністю, жалкує, що так сталося, прохав вибачення у потерпілої, яка його вибачила, допомагав та продовжує допомагає їй матеріально, раніше не судимий), наявності пом`якшуючих обставин, а також, промову прокурора в судових дебатах про те, що обвинуваченого можливо звільнити від відбування покарання з випробовуванням, думку потерпілої, яка також прохала не позбавляти обвинуваченого волі, суд дійшов висновку, що перевиховання й виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, вважає за доцільне застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, визначені п. п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Так, згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Зваживши всі наведені обставини, суд, з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Призначення ОСОБА_7 саме такого покарання із застосуванням ст. 75 КК України буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду. Адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Бо контроль над поведінкою, способом життя та роботи, протягом всього строку відбуття покарання із випробуванням, надає можливість органу пробації аналізувати інформацію з метою визначення рівня ресоціалізації (виправлення засуджених).
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Щодо тривалості іспитового строку, то суд зауважує, що іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки. Встановлення іспитового строку полягає і в тому, що за засудженою особою здійснюється контроль з боку органів виконання покарання. Крім того, іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.
Встановлення у даному випадку судом іспитового строку два роки обвинуваченому ОСОБА_7 є виправданим із врахуванням особи обвинуваченого, думок учасників судового провадження і достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення без реального відбування покарання.

Щодо інших питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні не понесені.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись статтями ст. ст. 50, 65-67, 75-76, 155 КК України, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:

ОСОБА_7  визнати винуватим за ч. 1 ст. 155 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід ОСОБА_7  не обирався.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні не понесені.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому ОСОБА_7 , захиснику та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя