Справа № 463/9205/25
Провадження № 2/463/328/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді: Стрепка Н.Л.,
з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,
представника відповідача: Тальчук П.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» загальної суми заборгованості за кредитним договором №1275-0278 від 20 вересня 2023 року в розмірі 89116,86 гривень, з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 19700 гривень, прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 69416,86 гривень, а також судових витрат у розмірі 2422,4 гривень. 
Позов мотивує тим, що 20 вересня 2023 року між позивачем і відповідачкою за допомогою веб-сайту (navse.in.ua) було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1275-0278, відповідно до умов якого кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту – 19700 гривень; строк кредитування – 300 днів, базовий період – 14 днів; стандартна процентна ставка – 1,5% в день, знижена процентна ставка – 1,2% в день; комісія від видачі кредиту – 15% від суми кредиту. Укладений кредитний договір разом із правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором (графіком платежів за договором) складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з якими відповідачка була ознайомлена. Зазначений кредитний договір між сторонами був укладений у відповідності до норм ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Відповідачці було надано одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору, ознайомлено з правилами надання споживчих кредитів та інших супутніх документів, котрі в подальшому були підписані відповідачкою. Позивач надав відповідачці кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, а саме через партнера АТ КБ «Приватбанк», з яким укладено договір №4010 про надання послуг в системі LiqPay від 2 грудня 2019 року, видав відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок вказаний нею в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою про перерахування коштів, чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Водночас відповідачка порушила умови кредитного договору і не повернула кредит позивачу, а також не виконала в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед позивачем за кредитним договором, внаслідок чого станом на 2 вересня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становив 99439,66 гривень. Разом з тим позивачем як кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до відповідачки програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими комісією та процентами у сумі 10322,8 гривень за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 89116,86 гривень, у зв`язку з чим просить стягнути лише вказану частину заборгованості.
Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова через систему «Електронний суд» 29 вересня 2025 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 1 жовтня 2025 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
15 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Шелудько О.О., яка діяла на підставі ордера серії АР №1270213 від 13 жовтня 2025 року, відповідно до якого просила в задоволені позову відмовити. Вказує, що відсутні належні та допустимі докази виникнення між сторонами договірних відносин і розміру заборгованості, а також отримання коштів по договору відповідачкою, нараховані відсотки вважає несправедливими, оскільки такі в рази перевищують суму заборгованості по тілу кредиту. Просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу.
21 жовтня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача Лазарєвої М.С., яка діяла на підставі довіреності №9 від 26 травня 2025 року, в яких вказує, що між сторонами було укладено договір електронній формі з дотриманням вимог чинного законодавства та у відповідності до вимог якого відповідачці перераховано кошти на картку, номер якої нею було вказано. Дата повернення кредиту 15 липня 2024 року. За період з 20 вересня 2023 року по 31 жовтня 2023 року (включно) нарахування процентів відбувалось за зниженою процентною ставкою 1,2% за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору. 3 жовтня 2023 року відповідачкою було внесено платіж у розмірі 4691,57 гривень, з яких 3309,6 грн були зараховані на погашення відсотків, 1381,97 гривень на погашення комісії. 17 жовтня 2023 року відповідачкою було внесено платіж у розмірі 4691,57 гривень, з яких 3309,6 гривень були зараховані на погашення відсотків, 1381,97 гривень на погашення комісії. За період з 1 листопада 2023 року по 15 липня 2024 року (включно) було застосовано стандартну процентну ставку 1,5%, у зв`язку з простроченою заборгованістю відповідачки. Після закінчення строку кредитування нарахування процентів було зупинено. Щодо заявлених стороною відповідача витрат на правову допомогу, то вказує, що розгляд даної справи не потребував знаних часових та інтелектуальних витрат адвоката, що виключає вимоги про стягнення витрат у розмірі 14000 гривень.
Крім того, стороною позивача подано клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просить витребувати в Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»: підтвердження належності банківської картки № НОМЕР_1 , на яку було ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серія/номер - НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 23 грудня 2014 року, перераховано 20 вересня 2023 року кредитні кошти в сумі 19700 гривень; виписку з банківського рахунку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серія/номер - НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 23 грудня 2014 року, щодо надходження коштів 20 вересня 2023 року у сумі 19700 гривень (ID транзакції: НОМЕР_4 ) на банківську картку № НОМЕР_1 .
20 листопада 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення представника відповідача адвоката Тальчук П.І., яка діяла на підставі ордеру серії АР №1274567 від 3 листопада 2025 року, в яких остання вказує, що стороною позивача не доведено та не надано відповідних доказів укладення між сторонами кредитного договору, доказів отримання кредитних коштів, що зумовлює неможливість перевірити правильність розрахунку заборгованості. Вважає, що нарахування відсотків здійснено за межами строку договору та такі в рази перевищують суму заборгованості. Крім того, зазначає, що правила відкриття кредитної лінії не підписувались відповідачкою. Також було подано заперечення на клопотання про витребування доказів, відповідно до якого в задоволенні такого просила відмовити.
Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року клопотання сторони позивача було задоволено та витребувано в Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»: підтвердження належності банківської картки № НОМЕР_1 , на яку було ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серія/номер - НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 23 грудня 2014 року, перераховано 20 вересня 2023 року кредитні кошти в сумі 19700 гривень; виписку з банківського рахунку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серія/номер - НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області 23 грудня 2014 року, щодо надходження коштів 20 вересня 2023 року у сумі 19700 гривень (ID транзакції: НОМЕР_4 ) на банківську картку № НОМЕР_1 .
8 грудня 2025 року на адресу суду на виконання вказаної ухвали з АТ КБ «ПриватБанк» надійшла інформація, відповідно до якої на ім`я ОСОБА_1 в банку було іметовано картку № НОМЕР_5 , на яку 20 вересня 2023 року було зарахування коштів на суму 19700 гривень. Крім того, надано виписку по рахунку відповідача, з якої вбачається надходження на її рахунок 19700 гривень.
18 грудня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення представника відповідача адвоката Талчук П.І., в яких вказує на непропорційність нарахованих відсотків і просить стягнути з відповідачки 23837 гривень, з яких 19700 гривень – тіло кредиту, 4137 гривень – відсотки.
В судовому засіданні 19 грудня 2025 року було оголошено перерву.
Представник позивача Тертиця Т.В., яка діяла на підставі довіреності від 25 липня 2025 року №17, в судове засідання не з`явилася, в позові просила розгляд справи здійснювати у відсутності сторони позивача. 
Представник відповідача адвокат Тальчук П.І., яка брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, відносно задоволення позову заперечила частково, пояснення надала аналогічні викладеним у відзиві та поданих письмових поясненнях і просила стягнути з відповідачки 14453,86 гривень.
За таких обставин, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності представника позивача та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого представник відповідачки не заперечила.
Заслухавши пояснення представника відповідачки, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. 
Судовим розглядом встановлено, що 20 вересня 2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і відповідачкою укладено договір про відкриття кредитної лінії №1275-0278 у вигляді електронного документа, згідно з яким відповідачка отримала кредит в розмірі 19700 гривень, строком кредитування 300 днів, базовий період 14 днів, зі сплатою стандартної процентної ставки – 1,5% в день, зниженої процентної ставки 1,2% в день та 15% комісії від суми кредиту.
Вказаний кредитний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи – веб-сайту ТОВ «Укр Кредит Фінанс» (navse.in.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс» (кредитодавця), в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
Відповідно до ст.ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом норми ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За правилами ст.ст. 1050,1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Отримання відповідачкою кредитних коштів в розмірі 19700 гривень підтверджено наявними в матеріалах справи: довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту, листом АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів, а також випискою по рахунку відповідачки.
З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідачки по кредитному договору №1275-0278 від 20 вересня 2023 року, станом на 2 вересня 2025 року, становить 99439,66 гривень, з яких 19700 гривень – заборгованість по тілу кредиту, 79548,6 гривень – заборгованість по відсотках, 191,06 – залишок по комісії.
Позивач визнає сплату відповідачкою сумарно 9383,14 гривень, які були скеровані на погашення відсотків в сумі 6619,2 гривень та погашення комісії в сумі 2763,94 гривень.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом –витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим законом, є нікчемними.
Аналіз умов договору про відкриття кредитної лінії №1275-0278 від 20 вересня 2023 року свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 15% від суми виданого кредиту є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику.
Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачці та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року в справі №524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі №677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі №209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі №640/14229/15 та від 20 липня 2022 року і справі №343/557/15-ц.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що положення договору щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 15% від суми кредиту суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для зарахування позивачем сплачених відповідачкою коштів в сумі 2763,94 гривень для погашення комісії.
Як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості та заявлених позовних вимог складає 79548,6 гривень, що в рази перевищує суму отриману відповідачкою у позику 19700 гривень, навіть враховуючи те, що позивач просив стягнути відсотки не в повному обсязі.
Слід звернути увагу, що відповідачка, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Укр Кредит Фінанс», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. Договір містить зрозумілий розрахунок лише щодо першого базового періоду. А тому на думку суду, укладення відповідачкою договору перетворюється на непомірний тягар для неї, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Тож, суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для неї умовах, які відповідачка не могла оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).
Також, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 79548,6 гривень не є співрозмірною сумі кредиту у 19700 гривень за договором про відкриття кредитної лінії №1275-0278 від 20 вересня 2023 року, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання нею зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачкою кредитних коштів. 
При цьому, в суму процентів, які підлягають стягненню з відповідачки, слід врахувати сплачені нею кошти в розмірі 9383,14 гривень, які позивачем були скеровані на погашення відсотків в сумі 6619,2 гривень та погашення комісії в сумі 2763,94 гривень (щодо комісії судом описано вище), оскільки згідно з п. 4.5 договору сплачені кошти спершу зараховуються на погашення процентів.
Таким чином розмір відсотків, які підлягають стягненню з відповідачки становить 10316,86 гривень (19700-9383,14).
Враховуючи наведене, проаналізувавши позовні вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вбачає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача 19700 гривень заборгованості по тілу кредиту, 10316,86 гривень – заборгованості по відсотках, а всього 30016,86 гривень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 815,93 гривень, що становить 33,67% від заявлених позовних вимог.
При цьому, суд не вирішує питання про відшкодування стороні відповідача понесених витрат на професійну правничу допомоги при ухваленні рішення, оскільки крім повідомлення у відзиві, що такі планується понести, не надано жодного доказу понесення таких, зокрема відповідного договору, акту виконаних робіт, детального опису проведених робіт, квитанцію про сплату таких тощо.
Керуючись ст.ст. 81, 141, 265, 273, 274 ЦПК України, суд –

ухвалив:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором №1275-0278 від 20 вересня 2023 року в розмірі 30016  (тридцять тисяч шістнадцять) гривень 86 (вісімдесят шість) копійок, а також судові витрати в розмірі 815 (вісімсот п`ятнадцять) гривень 93 (дев`яносто три) копійки судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. 
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс», місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки 26, офіс 407, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 38548598;
Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Суддя: Стрепко Н.Л.