ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2026 р. Справа №907/602/25
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б., 
Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Бабій М.М.
явка учасників справи: 
від прокурора: Панькевич Р.В.;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" б/н від 08.10.2025
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2025, суддя Ремецькі О.Ф., м. Ужгород, повний текст рішення складено 23.09.2025
у справі № 907/602/25
за позовом керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області, м. Тячів
в інтересах держави в особі Тячівської міської ради, м. Тячів
до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер", м. Мукачево
про стягнення суми 430 617,24 грн.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог позивача 
27.05.2025 керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області звернувся до Господарського суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Тячівської міської ради з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" про стягнення суми 430 617,24 грн. безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер» у період з 15.06.2020 по 25.02.2021 було здійснено будівництво об`єкта «Торговельний заклад» на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Будівельні роботи виконувалися на підставі дозволу від 09.06.2020, а після завершення будівництва об`єкт прийнятий в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом Державної інспекції архітектури та містобудування України від 14.12.2021.
На думку прокурора, відповідач не виконав свій обов`язок щодо сплати пайової участі до прийняття об`єкта в експлуатацію.
Прокурор вказує, що між ТОВ «Партнер» та Тячівською міською радою договір про пайову участь не укладався, а кошти до місцевого бюджету не надходили. Згідно з розрахунком Тячівської міської ради, розмір пайової участі відповідача у розвитку інфраструктури становить 430 617,24 грн, що складає 4 відсотки від загальної кошторисної вартості будівництва у сумі 10 765 431 грн.
У зв`язку з цим прокурор вважає, що ТОВ «Партнер» без достатньої правової підстави зберегло у себе кошти, які підлягали сплаті до місцевого бюджету, унаслідок чого бюджет Тячівської міської територіальної громади зазнав майнових втрат. 
На підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України прокурор просить стягнути з відповідача суму безпідставно збережених коштів у розмірі 430 617,24 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" на користь Тячівської міської ради суму 430 617,24 грн. безпідставно збережених коштів. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" на користь Закарпатської обласної прокуратури суму 6 459,26 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ТОВ «Партнер» у 2020 році здійснювало будівництво нежитлового об`єкта торгівлі на підставі дозволу на виконання будівельних робіт, а об`єкт було введено в експлуатацію у грудні 2021 року. Будівництво здійснювалось у період дії перехідних положень Закону України №132-ІХ, якими, незважаючи на виключення статті 40 із Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», прямо передбачався обов`язок замовників будівництва у 2020 році сплатити пайову участь до місцевого бюджету у визначеному законом розмірі.
Суд дійшов висновку, що відповідач як замовник будівництва був зобов`язаний звернутися до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі та сплатити її до моменту прийняття об`єкта в експлуатацію. Цей обов`язок не був виконаний, договір про пайову участь не укладався, а кошти до бюджету Тячівської міської територіальної громади не надходили, що підтверджується матеріалами справи та інформацією міської ради. Відповідно до вартості будівництва об`єкта та ставки пайової участі для нежитлових будівель судом визначено суму несплачених коштів у розмірі 430 617,24 грн.
Суд також визнав обґрунтованими підстави для представництва інтересів держави прокурором, оскільки Тячівська міська рада, будучи компетентним органом та поінформованою про порушення бюджетних інтересів, у розумний строк не вжила заходів для їх захисту шляхом звернення до суду. Така бездіяльність дала прокурору право на подання позову відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду.
Застосовуючи статтю 1212 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що несплата пайової участі призвела до безпідставного збереження відповідачем грошових коштів за рахунок місцевого бюджету. Відсутність договору про пайову участь не звільняє відповідача від обов`язку сплатити відповідної суми, оскільки такий обов`язок прямо випливає із закону, а ефективним способом захисту порушених прав територіальної громади є саме стягнення безпідставно збережених коштів.
Оцінивши надані докази в їх сукупності та з урахуванням усталеної судової практики Верховного Суду щодо аналогічних правовідносин, суд встановив наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів та відсутність з боку відповідача належних доказів, які б спростовували доводи викладені у позовній заяві. З огляду на це суд визнав вимоги прокурора законними і обґрунтованими та задовольнив позов у повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
09.10.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему “Електронний суд” надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" б/н від 08.10.2025 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2025 у справі № 907/602/25.
В апеляційній скарзі заявник зазначає про порушення судом першої інстанції процесуальних і матеріальних норм права, що призвело до винесення незаконного рішення. 
Щодо порушення вимог норм процесуального права стверджує, що його права на участь у розгляді справи були порушені через неналежне повідомлення про судове засідання, що позбавило його можливості захищати свої інтереси. 
Щодо порушення вимог норм матеріального права - зміни законодавства, яке скасувало обов`язок сплати пайової участі.
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 1212 ЦК України, кваліфікувавши несплату пайового внеску як безпідставне збереження грошових коштів, тоді як на його думку обов`язок сплати був скасований законом, і кондикційна норма не може застосовуватися до таких відносин. 
Прокурор подав відзив б/н від 31.10.2025 (вх. № ЗАГС 01-04/8311/25 від 03.11.2025), в якому заперечив доводи апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025 справу №907/602/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРТНЕР" б/н від 08.10.2025 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2025 у справі № 907/602/25.
Ухвалою від 14.11.2025 розгляд справи №907/602/25 призначено на 14.01.2026.
В судове засідання 14.01.2026 з`явився прокурор, позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції..
Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому наводив доводи аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.
В стадії ухвалення рішення Західним апеляційним господарським судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
У період із 15.06.2020 по 25.02.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер» (далі - Відповідач), згідно дозволу на виконання будівельних робіт від 09.06.2020, було здійснено будівництво об`єкта: «Торгівельний заклад», розташований за адресою: вул. Кошута, 28 м. Тячів».
Код об`єкта, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000:1230.1 - «Торгові центри, універмаги, магазини».
Будівництво здійснювалось на земельній ділянці з кадастровим номером 2124410100:07:006:0273, площею 0,1651 га, з цільовим призначенням 03.07 Ід будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
У подальшому, 14.12.2021 Державною інспекцією архітектури га містобудування України видано Відповідачу сертифікат № ІУ12221120936, яким засвідчено відповідність вказаного закінченого будівництвом об`єкта проєктній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.
Відповідно до Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 29.12.2021, наказом відділу містобудування та архітектури Тячівської міської ради від 29.12.2021 № 01-08/56, об`єкту будівництва торгового закладу змінено адресу з вулиці Кошута, 28 на вулицю Кошута 28 - А, в місті Тячів Тячівського району Закарпатської області.
Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта ІУ122211209586 загальна кошторисна вартість будівництва становить 10 765,431 грн.
У розділі вказаного витягу «Пайова участь» зазначено, що замовник будівництва звільнений від сплати пайової участі на підставі п.13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20.09.2019 р.
Відповідно до інформації Тячівської міської ради, викладеної у лист від 25.03.2025 №05-26/331 договір про пайову участь між ТОВ «Партнер» та Тячівською міською радою не укладався.
За доводами прокурора оскільки будівництво об`єкта розпочалося 05.06.2020, у відповідача виник обов`язок упродовж 10 днів після початку будівництва звернутися до Тячівської міської ради Закарпатської області із заявою про визначення розміру пайової участі та після отримання відповідного розрахунку, сплатити визначену суму до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Відповідно до листа Тячівської міської ради від 25.03.2025 № 26/331 розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту ТОВ «Партнер» складає 430 617,24 грн. (10 765,431 тис. грн. * 4%).
Прокурор стверджує, що на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України до місцевого бюджету Тячівської міської територіальної громади підлягає стягненню з ТОВ «Партнер» 430 617,24 грн.
Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2025 у цій справі оскаржується відповідачем в повному обсязі.
Предметом позову є стягнення з ТОВ «Партнер» 430 617,24 грн. безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Щодо представництва прокурором інтересів держави слід зазначити, що наявність передбачених законом підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі Тячівської міської ради встановлена судом першої інстанції та не є предметом апеляційного оскарження.
У відповідності до вимог ч.1 ст. 269 ГПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо суті спору, апеляційний суд зазначає наступне.
Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17.02.2011 (далі Закон №3038-VI) визначено правові та організаційні основи містобудівної діяльності, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3038-VI (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) замовник фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
На підставі ч. 1 ст. 2 Закону №3038-VI планування і забудова територій діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими з 01.01.2020 року було виключено статтю 40 Закону №3038-VI, яка регулювала пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Так, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту припинив сою дію.
Проте, обов`язок відповідача, як замовника будівництва, здійснити оплату пайового внеску у 2020 році визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX.
Означеним пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту. Розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Приписами пунктів 3, 4 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №132-IX також визначено, що замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Відповідно до підпунктів 14.1.129 та 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла на момент реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації) (далі - ПК України) об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки. Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи: а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень; б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну; в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою; ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів.
Згідно з підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки, господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо.
Верховний Суд, вирішуючи спори щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту, неодноразово зазначав, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання має бути виконано до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію, і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру (постанови Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 20.02.2024 у справі №910/20216/21, від 04.04.2024 у справі №923/1306/21 та від 15.08.2024 у справі №914/2145/23).
У відповідності до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
При цьому, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України).
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Аналогічні правові висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №909/1402/19, від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22 та від 15.08.2024 у справі №914/2145/23.
З огляду на вищенаведене, доводи апелянта про неправомірне застосування судом першої інстанції положень статті 1212 ЦК України, є безпідставними, а обраний прокурором спосіб захисту є ефективним.
З аналізу вищевикладеного випливає, що обов`язок відповідача в частині сплати коштів пайової участі за будівництво виник із дати повідомлень про початок виконання будівельних робіт. Як вбачається з матеріалів справи, у період із 15.06.2020 по 25.02.2021 товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер» (далі - Відповідач), згідно дозволу на виконання будівельних робіт від 09.06.2020, було здійснено будівництво об`єкта: «Торгівельний заклад», розташований за адресою: вул. Кошута, 28 м. Тячів».
Водночас строк внесення коштів пайової участі сплинув з дати введення вказаних об`єктів в експлуатацію.
За встановлених судом обставин цієї справи, відповідач не взяв участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної шляхом перерахування до місцевого бюджету означеного населеного пункту коштів пайової участі.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, та Верховного Суду, викладеної в постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 15.08.2024 у справі №914/2145/23, замовник будівництва зобов`язаний перерахувати органу місцевого самоврядування безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, частина 1 якої передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги прокурора про стягнення суми 430 617,24 грн. безпідставно збережених коштів є обґрунтованими та правомірними.
Зважаючи на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, позовні вимоги керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області заявлені в інтересах держави в особі Тячівської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" про стягнення суми 430 617,24 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції його права на участь у розгляді справи у зв`язку з неналежним повідомленням про судове засідання, що, на його думку, позбавило його можливості захищати свої інтереси, апеляційний суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Господарського суду Закарпатської області про відкриття провадження у справі від 02.06.2025 була надіслана відповідачу 02.06.2025 рекомендованим листом, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, на адресу місцезнаходження відповідача (89600, Закарпатська область, місто Мукачево, вул. Берегівська об`їзна, буд. 12), вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, таке повернуто до суду першої інстанції 19.06.2025 з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
В п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відмовився», «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Враховуючи викладене вище, судом першої інстанції було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, отже, останній вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Окрім того апеляційний суд зазначає, що 29 червня 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» (далі - ЄСІТС, Закон № 3200-IX). Цей Закон набрав чинності 21.07.2023.
За змістом розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3200-IX, зміни, що вносяться зазначеним Законом до Господарського процесуального кодексу України, вводяться в дію 18.10.2023, крім змін до підпунктів 17.3, 17.15 підпункту 17, підпункти 19.1, 19.2 підпункту 19 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» ГПК України, введення в дію яких відбулося одночасно з набранням Законом № 3200-IX чинності.
Згідно з новою редакцією частин п`ятої, восьмої статті 6 ГПК України, яка чинна з 18.10.2023 відповідно до Закону України № 3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами», суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням ЄСІТС, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС.
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Натомість, оскільки відповідачем не повідомлено суд першої інстанції про зміну місцезнаходження та не забезпечено внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як і не забезпечено в подальшому, реєстрацію свого електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), доводи апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення скаржника про розгляд справи є необґрунтованим.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. Рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, на підставі повного, всебічного і об`єктивного дослідження доказів, а аргументи апелянта не спростовують установлених обставин і не впливають на правильність висновків суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2025 у справі № 907/602/25 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, посилання на норми матеріального права базуються на неправильному ним розумінні цих норм права.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційних скарг без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" б/н від 08.10.2025 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2025 – залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19.01.2026.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.