П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року м. Київ
Справа № 754/1534/25
Провадження №22-ц/824/2062/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 28 січня 2026 року
Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач  ОСОБА_1 
відповідач Приватне акціонерне товариство 
«Акціонерна компанія «Київводоканал»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану адвокатом Шумило Наталією Миколаївною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року, ухваленого у складі судді Галась І.А., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» про скасування арешту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право власні на житло від 11 грудня 2008 року, виданого відділом приватизації Деснянської районної у місті Києві держадміністрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках набули у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
Вказане свідоцтво було зареєстроване в Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який був співвласником спірної квартири. 
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно. 
У зв`язку з наведеним П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 1431/2023. 
Як стверджується інформацією наведеною у свідоцтві про право на спадщину за законом від 13 червня 2024 року, спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла його дружина - ОСОБА_1 , так як діти померлого - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовились від спадщини на користь позивачки. 
Наведені вище обставини будуть підтверджені також і матеріалами спадкової справи № 1431/2023, про витребування належним чином завіреної копії якої позивачкою подається відповідне клопотання. 
Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти покійного, позивачка звернулась до нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину спірної квартири, подавши всі наявні у неї документи на спірну квартиру. 
Попередньо на запит П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори до КІІ Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (КГІ КМР «КМ БТІ») було отримано інформаційну довідку від 18 грудня 2023 року КВ-2023 №36968 з якої вбачається, що 1/5 частина спірної квартири на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Деснянської районної у місті Києві держадміністрації від 11 грудня 2008 року, розпорядження № 2219 дата проведення реєстрації в бюро 22 січня 2009 року за реєстровим № 8836. 
Проте, не дивлячись на вищенаведене, 06 грудня 2024 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину спірної квартири після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що на спірну квартиру існують два обтяження - арешт та заборона відчуження. 
Дійсно, як стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на спірну квартиру накладено два обтяження: арешт, реєстраційний номер обтяження 1449080, зареєстрований 08 листопада 2004 року першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 20 березня 2002 року, відділу державної виконавчої служби Дніпровського РУ юстиції, архівний номер: 422788 KIEV, архівна дата: 28 березня 2002, дата виникнення: 28 березня 2002, № реєстра: 3-414, внутр. № 6801163 D24F32F04556. КОМЕНТАР: вх. 1541; заборона, реєстраційний номер обтяження 1603836, зареєстрована 13 січня 2005 року приватним нотаріусом Бичковою Т.Д. на підставі договору застави № 679 від 25 лютого 2000, архівний номер: 2319478 KIEV22797, архівна дата: 13 березня 2000 року, дата виникнення: 13 березня 2000 року, № реєстра: 66657-870. внутр. № 7 501662E24F12А332645.
Як вбачається з інформації про обидва обтяження, вказані обтяження на спірну квартиру були накладені за борги «Київводоканал» Державне комунальне об`єднання водопровідно-каналізаційного господарства. 
При цьому, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно не вбачається зареєстроване за відповідачем речове право на спірну квартиру. 
Як свідчать надані позивачкою письмові докази, спірна квартира належить на праві спільної часткової власності позивачці, її синам та покійному чоловікові. 

Для позивачки отримана інформація стала повного несподіванкою, оскільки під час набуття права власності на спірну квартиру у 2008 році наведені вище обтяження на спірну квартиру вже існували, проте ні позивачку, ні її чоловіка, як співвласників спірної квартири ніхто не повідомляв про них і існування обтяжень не перешкодило зареєструвати за позивачкою, її чоловіком та синами право власності на спірну квартиру. 
Не дивлячись на те, що обтяження не стосуються обов`язків позивачки та інших співвласників спірної квартири, їх існування впливає на законні права позивачки, зокрема, можливість успадкувати після смерті чоловіка право на 1/5 частину спірної квартири, в інший спосіб розпорядитись своєю власністю. 
На адвокатський запит представника позивачки до відповідача по питанню надання належним чином завірених копій документів, що стали підставою для накладення обтяжень, відповідачем було надано відповідь, що відповідач не володіє інформацією щодо накладення арешту та заборони на спірну квартиру. 
На адвокатський запит представника позивачки до першої київської державної нотаріальної контори, якою було зареєстровано арешт спірної квартири у 2004 році, було отримано копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 березня 2002 року серії АА № винесену державним виконавцем Дніпровського районного управління юстиції, що стала підставою накладення арешту на спірну квартиру. З вказаної постанови вбачається, що на примусовому виконанні у Дніпровському районному управлінні юстиції перебувало виконавче провадження на підставі наказів Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача на користь Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» 2 706 953 грн. 10 коп. Доказом правонаступництва між відповідачем та боржником у вказаному виконавчому провадженні є один і той самий код ЄДРПОУ - 03327664. 
З наведеного є очевидно, що арешт, як обтяження на спірну квартиру було накладено за зобов`язаннями відповідача, як колишнього власника чи балансоутримувача спірної квартири. 
Чи були погашенні борги відповідачем перед Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в сумі 2706953 грн. 10 коп. позивачці невідомо. З наданої відповідачем представнику позивачки відповіді на адвокатський запит вбачається, що відповідач не володіє інформацією щодо накладення арешту та заборони на спірну квартиру. 
На адвокатський запит представника позивачки до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві щодо надання інформації та копій документів виконавчого провадження у рамках якого на спірну квартиру було накладено арешт було отримано відповідь від 20 листопада 2024 року, з якої вбачається, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень постанову від 20 березня 2002 року щодо стягнення боргу з ОСОБА_2 не вдалось ідентифікувати. 
Зазначене виконавче провадження знищено за закінченням строків зберігання. Позивачці роз`яснено право звернутись до суду з позовом про зняття арешту з спірної квартири. 
Тобто, виконавче провадження щодо стягнення з відповідача боргу в рамках якого було накладено арешт на спірну квартиру на виконанні в органі ДВС не перебуває. 
Не дивлячись на зазначене, ні позивач, ні інші співвласники спірної квартири, що набули право власності на неї у 2008 році, не мають будь - якого відношення до зобов`язань відповідача, які виникли ще у 2001 році. 
З метою з`ясування обставин накладеної приватним нотаріусом Бочковою Т.Д. на підставі договору застави № 679 від 25 лютого 2000 року заборони на спірну квартиру, представником позивачки було направлено адвокатський запит до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) по питанню здійснення нотаріальної діяльності приватним нотаріусом Бичковою Тамілою Дмитрівною. 
Відповіддю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) представника позивачки було повідомлено, що приватний нотаріус Бичкова Таміла Дмитрівна у 2015 році припинила нотаріальну діяльність, та відповідно до акту приймання-передавання документів від 27 серпня 2015 року документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бичкової Т.Д. передано до Київського державного нотаріального архіву. 
У зв`язку з отриманою інформацією, представником позивачки було направлено адвокатський запит до Київського державного нотаріального архіву з метою отримання копії договору застави № 679 від 25 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бичковою Т.Д. на підставі якого нотаріусом було зареєстровано заборону на відчуження спірної квартири. 
Відповіддю від 29 листопада 2024 року представнику позивачки було повідомлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бичковою Т.Д. передано на державне відповідальне зберігання до Київського державного нотаріального архіву документів нотаріального діловодства та архіву за період з 1998- 2015 роки. 
Проте представнику позивачки було відмовлено у наданні копії договору застави № 679 від 25 лютого 2000 року у зв`язку з обмеженим колом осіб, які мають доступ до нотаріальної таємниці. 
У зв`язку з наведеною обставиною разом із позовною заяво позивачкою подається до суду клопотання про витребування письмових доказів по справі, а саме договору застави № 679 від 25 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бичковою Т.Д. на підставі якого нотаріусом було зареєстровано заборону на відчуження спірної квартири, з метою з`ясування обставин укладення договору та відношення до договору застави співвласників спірної квартири. 
Так як у позасудовому порядку позивачка позбавлена можливості скасувати обтяження спірної квартири, тому для захисту свого порушеного права вона звертається до суду.
Посилаючись на викладене позивач просила: зняти (скасувати) арешти з квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 1449080, зареєстрований 08 листопада 2004 року першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 20 березня 2002 року, відділу державної виконавчої служби Дніпровського РУ юстиції, архівний номер: 422788 KIEV, архівна дата: 28 березня 2002, дата виникнення: 28 березня 2002, № реєстру: 3-414, внутр. № 6801 163 D24F32F04556, КОМЕНТАР: вх. 1541; зняти (скасувати) заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 1603836. зареєстровану 13 січня 2005 року приватним нотаріусом Бичковою Т.Д. на підставі договору застави № 679 від 25 лютого 2000, архівний номер: 2319478 KIEV22797, архівна дата: 13 березня 2000 року, дата виникнення: 13 березня 2000 року, № реєстру: 66657-870, внутр.№7501662Е24Р12А332645.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. від 28 січня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» про скасування арешту нерухомого майна задоволено частково.
Скасовано арешти квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 1449080, зареєстрований 08 листопада 2004 року Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 20 березня 2002 року, відділу державної виконавчої служби Дніпровського РУ юстиції, архівний номер: 422788 KIEV, архівна дата: 28 березня 2002, дата виникнення: 28 березня 2002, номер реєстру: 3-414, внутр. № 6801 163 D24F32F04556, КОМЕНТАР: вх. 1541.
В задоволенні інших вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. 
Також вказує, що стороною позивача вимог про розірвання договору застави не заявлено, а інформація про припинення чинності даного правочину відсутня.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Шумило Н.М. подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу сторона відповідача не скористалася.
В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник ОСОБА_1 адвокат Шумило Н.М. підтримала доводи апеляційної скарги.
Відповідач ПрАТ «АК «Київводоканал» явку свого представника з належно оформленими повноваженнями, не забезпечив, про день та час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ПрАТ «АК «Київводоканал».
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 25 лютого 2000 року на підставі договору застави, укладеного між Комерційним банком сприяння розвитку міського господарства та підприємства «Хрещатик» (заставодержатель) та Державним комунальним об`єднанням водопровідно - каналізаційного господарства «Київводоканал» (заставодавець) квартира АДРЕСА_1 була передана в заставу. Як зазначено в договорі, право власності на квартиру належить заставодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 02 вересня 1999 року серії КВ за номером НОМЕР_1 .
Постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського районного управління юстиції м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 березня 2002 року в порядку виконання Наказів № 17/362, 17/363, 17/268, 17/405 виданих 20.11.2001 року Господарським судом міста Києва про стягнення заборгованості з ДКО «Київводоканал» на користь АЕК «Київенерго» було накладено арешт на все майно ДКО «Київводоканал», в тому числі квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 11 грудня 2008 року, виданого Відділом приватизації Деснянської районної у м. Києві держадміністрації, квартира АДРЕСА_1 передана у власність ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 1431/2023 після смерті ОСОБА_2 за заявою спадкоємця ОСОБА_1 , яка своєю заявою прийняла спадщину. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали заяви про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 .
06 грудня 2024 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори своїм листом було повідомлено позивачці про затримку у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину спірної квартири після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що на спірну квартиру існують два обтяження - арешт та заборона відчуження.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.  
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Відповідно до Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За правилами ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (правова позиція Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац 4 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Тобто, державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Приписами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
За правилами ч. 1 ст. 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення обтяження речових прав у результаті зняття нотаріусом заборони на відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України «Про нотаріат проводиться нотаріусом, яким знято відповідну заборону на відчуження нерухомого майна, одночасно з її зняттям.
За змістом ст. 34 Закону України «Про нотаріат», накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.
Пунктом 9 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» передбачена така нотаріальна дія як зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягають державній реєстрації.
Положеннями ст. 74 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Безпосередньо процедура зняття заборони відчуження нерухомого майна регламентована пунктом 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а саме: нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема, за рішенням суду.
Відповідно до п.п.5 п.4 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ведення державного реєстру передбачає внесення змін до записів Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, скасування записів Державного реєстру прав.
Пунктом 1.3 вищевказаного Порядку визначено, що рішення про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав використовує державний реєстратор прав на нерухоме майно, яке оформляється за допомогою Державного реєстру прав у двох примірниках.
Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1844/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 року за №2102/22414, у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав.
З системного аналізу зазначених норм права випливає, що відновлення порушеного права позивача, не можливе без виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна і саме на державного реєстратора покладено обов`язок вносити відомості щодо обтяжень до зазначеного реєстру.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 82614016/16, від 11.02.2019 року у справі №2а-204/1).
З врахуванням зазначеного, та матеріалів справи, вбачається, що заборона на відчуження майна яке належало померлому ОСОБА_2 перешкоджає реалізації права позивача ОСОБА_1 на отримання спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_2 , а саме 1/5 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що з метою реалізації права на спадкування за законом майна після померлого чоловіка - ОСОБА_2 , яке не може бути жодним чином обмежене, позов підлягає частковому задоволенню, а накладену заборону на відчуження майна необхідно скасувати саме в тій частині, в якій вона порушує права позивачки, а саме - у 1/5 частині права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У решті позовних вимог слід відмовити, оскільки наявність заборони на відчуження всього майна не перешкоджає реалізації права на отримання спадщини після смерті ОСОБА_2 , що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 722,80 грн.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 подану адвокатом Шумило Наталією Миколаївною - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року скасувати в частині відмови в задоволені позову та в цій частині ухвалити нове рішення, яким ці позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.
Скасувати заборону на відчуження 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер обтяження 1449080, зареєстрований 13 січня 2004 року приватним нотаріусом Бичковою Т.Д. на підставі договору застави №679 від 25 лютого 2000 року, архівний номер: 2319478 KIEV22797, архівна дата: 13 березня 2000 року, дата виконання: 13 березня 20000 року, № реєстра:66657-870, внутр. № 7501662E24F12A332645.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (КОД ЄДРПОУ 033327664, вул. Лейпцизька, 1-а, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 722,80 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна