Справа № 346/5369/24 
Провадження № 22-ц/4808/1331/25 
Головуючий у 1 інстанції Яремин М.П. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої   Томин О.О.
суддів:    Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Панасюк В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 червня 2025 року, ухвалене в складі судді Яремин М.П. у м. Коломиї, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
В обґрунтування позову зазначив, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві власності колгоспному двору, головою якого був його батько – ОСОБА_3 . Станом на 01 липня 1990 року в зазначеному будинку проживали: ОСОБА_3 (голова двору, батько позивача), ОСОБА_4 (матір позивача), ОСОБА_5 (сестра позивача), ОСОБА_1 (позивач).
На час ліквідації колгоспних дворів вони не втратили права на частку в дворі, тому, на думку позивача, кожному з них належить по 1/4 частині домоволодіння, що складається з житлового будинку, господарських будівель та споруд.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 . Після його смерті позивачу у справі, його матері та сестрі належало по 1/3 частині вказаного спадкового майна.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 . Відтак, після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 вказаного домоволодіння, а також на земельну частку (пай) площею 33,0 умовних кадастрових гектарів за адресою: урочище «Коло пташка» Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Спадкоємцями стали сторони у справі.
Відповідачка ОСОБА_6 на частку в майні колгоспного двору не претендує та не заперечує щодо визнання права власності на неї за позивачем.
09 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Коломийського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини після смерті матері, однак постановою від 04 червня 2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено з мотивів відсутності документа власності на спадкове майно.
Посилаючись на зазначені обставини та норми чинного законодавства, ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а також – на земельну частку (пай) площею 33,0 умовних кадастрових гектарів.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, дійшовши помилкових висновків про відсутність доказів належності житлового будинку його батькам та про неналежний спосіб захисту права щодо земельної частки (паю).
Зазначає, що звернувся до суду через перешкоди в оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку та заявив вимоги про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і про визнання права на земельну частку (пай).
Наголошує, що житловий будинок у АДРЕСА_1 збудований до 1989 року, що підтверджується довідкою Коршівської сільської ради від 30 липня 2025 року №389/02-26. А зазначення 2002 року є помилкою державного органу. Право власності на житлові будинки на той час не залежало від державної реєстрації, а записи у погосподарських книгах визнавалися актами, що підтверджують право приватної власності. Наявність у виписці ОКП «Коломийське МБТІ» інформації про відсутність державної реєстрації права власності за його батьком не підтверджує відсутності права власності на це майно у нього та членів сім`ї (колгоспного двору).
Вказує, що довідкою Коршівської сільської ради від 19 вересня 2024 року №1471/02-25 підтверджується належність права власності на зазначене майно, а також те, що апелянт як спадкоємець був зареєстрований і проживав разом з батьком за однією адресою на час відкриття спадщини.
На підтвердження подає також копії довідок від 30 липня 2025 року №1024/02-25 та від 31 липня 2025 року №1032/02-25, копію дозволу на виконання будівельних робіт №226 із датою закінчення до червня 1981 року та копію довідки від 04 квітня 1979 року №1935 про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки під будівництво житлового будинку. Також додає змінений технічний паспорт ОКП «Коломийське МБТІ» зі зміненим роком побудови житлового будинку з «2002» на «1989».
Додатково зазначає, що відповідачка визнала подані ним докази та позовні вимоги.
Неподання цих доказів до суду першої інстанції пояснює тим, що одну і ту ж підставу він не підтверджував кількома доказами, а зазначені документи мають виключне значення для правильного вирішення справи.
Щодо відмови у визнанні права на земельну частку (пай) зазначає, що суд неправильно витлумачив зміст позову, адже заявлена ним вимога не передбачала визнання права власності на земельну частку (пай).
Вказує, що така вимога не могла стосуватися визнання права власності на земельну частку (пай) через відсутність конкретно визначеної та/або сформованої земельної ділянки. Дії щодо формування земельної ділянки можуть бути вчинені ним лише після отримання відповідного права, за визнанням якого він і звернувся до суду, а не за правом власності на майно, яке ще не визначене в натурі (на місцевості).
На відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) не має матеріального втілення, є лише правом одержати у власність земельну ділянку зі складу певного масиву землі; не є земельною ділянкою, не визначена в натурі, її межі невідомі до виготовлення і затвердження технічної документації, не має кадастрового номера і є документально оформленим правом на майбутнє отримання у власність земельної ділянки.
Вважає, що суд проявив надмірний формалізм при оцінюванні змісту позовної заяви, неправильно оцінив подані докази та дійшов помилкових висновків, унаслідок чого права апелянта залишилися порушеними.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції відповідач не подавала, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта – адвокат Чеботар В.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповіднодонормматеріальногоправаіздотриманнямнормпроцесуальногоправа.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.04.1979 ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_8 », актовий запис №15 від 24.04.1979, про що свідчать дані копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 24.04.1979 (а.с. 15).
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що стверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 25.04.1979 (а.с. 13).
ОСОБА_5 22.10.1994 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_10 », актовий запис №28 від 22.10.1994, що стверджується даними копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 14).
Згідно з даними свідоцтв про смерть серій НОМЕР_4 та НОМЕР_5 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Івано-Франківську, а ОСОБА_4 – ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Коршів Коломийського району Івано-Франківської області (а.с. 16, 17).
Встановлено також, що за змістом копії довідки Коршівської сільської ради від 01.08.2024 №1252/02-25, копії довідки Коршівської сільської ради від 31.07.2025 №1032/02-25 ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . Тип господарського двору – колгоспний. Станом на 01.07.1990 в будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_3 – голова домогосподарства; ОСОБА_4 – дружина; ОСОБА_5 – дочка; ОСОБА_1 – син. На момент смерті ОСОБА_3 у вказаному житловому будинку були зареєстровані: ОСОБА_4 – дружина, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 – дочка, ОСОБА_1 – син. Заповіти від імені ОСОБА_3 у виконкомі Коршівської сільської ради не посвідчувався. Підстава видачі довідок: погосподарська книга за 1986-1990 роки; погосподарська книга за 1996-2000 роки (а.с. 22, 97).
Згідно копії довідки Коршівської сільської ради від 19.09.2024 №1471/02-25, копії довідки Коршівської сільської ради від 30.07.2025 №1024/02-25 на момент смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 . На момент її смерті в цьому будинку були зареєстровані: ОСОБА_1 – син. Заповіт від імені ОСОБА_4 у виконкомі Коршівської сільської ради не посвідчувався (а.с. 23, 96).
Також згідно копії Довідки Коршівської сільської ради №28/11-09 від 16.04.2024 земельна частка (пай) площею 33,0 в умовних кадастрових гектарах зареєстрована в журналі реєстрації видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Коршівській сільській раді під №172 серії ІФ-028250 за ОСОБА_4 (а.с. 21).
Згідно копії довідки Коршівської сільської ради від 19.09.2024 №1471/02-25, копії довідки Коршівської сільської ради від 30.07.2025 №1024/02-25 ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян «Прикарпаття», розміром 33,0 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 23).
Наведене підтверджується також копією Журналу реєстрації видачі сертифікатів на право на земельні частки (паї) по Коршівській сільській раді, де під порядковим номером 172 наявний запис « ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , померла 2007 року, номер сертифікату НОМЕР_6 » (а.с. 24-25).
25.07.2024 позивачем подано оголошення в газету «Вільний Голос» про те, що вказаний сертифікат серії ІФ-028250 від 01.12.1999 втрачено (а.с. 31-32).
Відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів ОКП «Коломийське МБТІ», виданої 23.04.2024 за №80048, згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с. 26).
Відповідно до даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого ОКП «Коломийське МБТІ» 03.05.2024, вказане нерухоме майно складається із житлового будинку загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м. та господарських будівель і споруд: навісу - літера «Б»; стайні - літера «В»; стодоли - літера «Г»; вбиральні - літера «Ж»; криниці - «№ 1»; огорожі - «№ 2-3»; вимощення - «І». Рік побудови будинку та господарських будівель (навісу, стайні, стодоли, вбиральні) - 2002 (а.с. 18-20).
Поряд з цим, до апеляційної скарги позивачем долучено копію виправленого технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , виготовленого ОКП «Коломийське МБТІ» 03.05.2024, де рік побудови будинку та господарських будівель зазначено – 1989 (а.с. 101-103).
Також ОСОБА_3 було надано Дозвіл № НОМЕР_7 на право виконання будівельних робіт на підставі рішення виконкому Коршівської Ради народних депутатів від 15.09.1977 (а.с. 98) та згідно Довідки виконкому Коршівської Ради народних депутатів від 04.04.1979 №1935 ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку (а.с. 99).
Згідно копії довідки виконкому Коршівської сільської ради від 30.07.2025 №389/02-26 житловий будинок, який належав ОСОБА_3 за поштовою адресою: АДРЕСА_1 , побудований до 1989 року на підставі загального рішення виконкому Коршівської сільської ради №10 від 30.03.1989 (а.с. 100).
09.04.2024 ОСОБА_1 (позивач у цій справі) звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно після смерті своєї матері ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 , та земельну частку (пай) (а.с. 53).
Даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №76536661, виданого вказаним нотаріусом 09.04.2024, стверджується, що до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи №18 за номером у спадковому реєстрі 72272300, спадкодавець – ОСОБА_4 (а.с. 57).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказаного нотаріуса від 04.06.2024 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно в зв`язку з тим, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не зареєстроване, правовстановлюючий документ на земельну частку (пай) або право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у спадкоємця відсутній (а.с. 29).
Відповідно до листа державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. №817/01-16 від 31.05.2025 спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , не заводилась, на підтвердження чого долучено інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №81360376 від 30.05.2025 (а.с. 78, 79).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок належав до категорії (суспільної групи) колгоспного двору, позивачем не надано, а тому відсутні підстави для застосування положень статей 120, 123 ЦК УРСР до спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки згідно з випискою з інвентаризаційних матеріалів право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано, а доказів належності цього нерухомого майна ОСОБА_4 або ОСОБА_3 (враховуючи, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а будинок побудований у 2002 році), спадщину після якого, за твердженнями позивача, прийняли сторони по справі та ОСОБА_4 , матеріали справи не містять, адже спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.
Також суд зазначав, що вимога позивача про визнання права власності на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, оскільки належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Проте, позивач просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай) розміром 33,0 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться за адресою: урочище «Коло пташка» Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, а не право на земельну частку (пай) в порядку спадкування.
Однак, апеляційний суд не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.
Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Із матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, зокрема, про визнання за ним в порядку спадкування права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначав, що господарство за вказаною адресою належало до типу двору – «колгоспний», і всі його члени, які на момент ліквідації колгоспних дворів проживали в ньому, не втратили право на частку у дворі, а отже сторонам у справі, а також їхнім батькам ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) належало по 1/4 його частці. Батько сторін ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та спадщину після його смерті прийняли позивач, ОСОБА_4 та ОСОБА_11 (по 1/3 частці). ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати сторін ОСОБА_4 і спадщину після її смерті за законом прийняв позивач, відповідач спадщину не прийняла та не претендує на майно колгоспного двору.
Верховний Суд у постановах від 03 травня 2022 року в справі №520/5386/15-ц, від 22 листопада 2023 року в справі №689/1693/20 та ін. зазначив, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року №697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.
Положення статей 17, 18 зазначеного Закону щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.
Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, які втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.01.2019 у справі №713/1310/17-ц.
Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.
Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам (частина перша статті 112 ЦК Української РСР).
У частині другій статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Отже, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини (постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі №688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року в справі №454/1187/17-ц).
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69.
За змістом Вказівок №112/5 і №69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок №112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працювали у міжгосподарських організаціях, відносилися до суспільної групи колгоспників.
У постанові від 06 листопада 2019 року в справі №559/375/16 Верховний Суд зазначив, що записи в погосподарських книгах визнавалися як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право власності. Під час вирішення питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди в порядку спадкування записи в погосподарських книгах оцінюються в сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Матеріалами справи підтверджено, що згідно з довідками Коршівської сільської ради від 01.08.2024 №1252/02-25, від 31.07.2025 №1032/02-25 спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , станом на 1990-1991 роки відносився до суспільної групи господарств - колгоспного двору, головою якого був  ОСОБА_3 , членами: ОСОБА_4 – дружина, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 – дочка, ОСОБА_1 – син.
І такі довідки видані на підставі погосподарських книг за 1986-1990 та за 1996-2000 роки.
Відповідно до виправленого технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , виготовленого ОКП «Коломийське МБТІ» 03.05.2024, рік побудови будинку та господарських будівель зазначено – 1989 (а.с. 101-103).
ОСОБА_3 було надано Дозвіл № НОМЕР_7 на право виконання будівельних робіт на підставі рішення виконкому Коршівської Ради народних депутатів від 15.09.1977 (а.с. 98) та згідно Довідки виконкому Коршівської Ради народних депутатів від 04.04.1979 №1935 виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку (а.с. 99).
Згідно копії довідки виконкому Коршівської сільської ради від 30.07.2025 №389/02-26 житловий будинок, який належав ОСОБА_3 за поштовою адресою: АДРЕСА_1 , побудований до 1989 року на підставі загального рішення виконкому Коршівської сільської ради №10 від 30.03.1989 (а.с. 100).
Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що спірний житловий будинок належав до категорії (суспільної групи) колгоспного двору, а тому відсутні підстави для застосування положень статей 120, 123 ЦК УРСР до спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, єнеобґрунтованим, суперечить вказаним доказам.
Враховуючи, що членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року були  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 – дочка, ОСОБА_1 – син., спірний будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, тому кожному з членів колгоспного двору за адресою:  АДРЕСА_1 належала частка в розмірі 1/4 частини в майні колгоспного двору, про що також зазначав позивач.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент його смерті у вказаному житловому будинку були зареєстровані: ОСОБА_4 – дружина, ОСОБА_1 – дочка, ОСОБА_1 – син (а.с. 22). Відповідно, кожному з них належала частка в розмірі 1/3 частини в майні, про що також зазначав позивач.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . На момент її смерті у цьому будинку були зареєстровані: ОСОБА_1 – син (а.с. 23).Після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 вказаного домоволодіння, що теж не заперечував позивач.
Заповіти від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у виконкомі Коршівської сільської ради не посвідчувався.
Відповідно до стаття 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Разом з тим, звертаючись до нотаріуса і до суду з цим позовом, позивач просив визнати за ним після смерті матері  ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в цілому. Що не може бути задоволено.
Відповідно, суд приходить до висновку що за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , слід визнати право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Що ж стосується вимоги позивача про визнання за ним права в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельну частку (пай) площею 33,0 умовних кадастрових гектарів, колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до п.п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України громадянам власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.
Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.
Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Відповідно до абз. 3 ч. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність» паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Згідно зі ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією; документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Відповідно до ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 №666/94, право на земельну частку (пай) може бути об`єктом успадкування.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом (п. 10). При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР (п. 11).
Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.
Однак, місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивач просив визнати за ним право власності на земельну частку (пай) розміром 33,0 в умовних кадастрових гектарах, а не право на земельну частку (пай) в порядку спадкування.
Як вбачається з матеріалів справи, за  ОСОБА_4 в журналі реєстрації видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Коршівській сільській раді під №172 серії ІФ-028250 було зареєстровано видачу сертифікату на земельну частку (пай) площею 33,0 в умовних кадастрових гектарах.
І таке підтверджується довідками Коршівської сільської ради від 16.04.2024 №28/11-09, від 19.09.2024 №1471/02-25, від 30.07.2025 №1024/02-25, копією Журналу реєстрації видачі сертифікатів на право на земельні частки (паї) по Коршівській сільській раді.
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказаного нотаріуса від 04.06.2024 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно в зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на земельну частку (пай) або право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у спадкоємця відсутній (а.с. 29).
При зверненні до суду з цим позовом позивач керувався вищевказаними нормами права щодо визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай).
Тому суд приходить до висновку що за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , слід визнати право на земельну частку (пай) площею 33,0 умовних кадастрових гектарів, зареєстровану в журналі реєстрації видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Коршівській сільській раді під №172, серії ІФ-028250.
В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Відповідно, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі.
З урахуванням викладеного, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 червня 2025 року - до скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на земельну частку (пай) площею 33,0 умовних кадастрових гектарів, зареєстровану в журналі реєстрації видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Коршівській сільській раді під №172, серії ІФ-028250.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин
Судді:         І.В. Бойчук
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року.