Справа № 991/4079/25
Провадження 2/991/22/25

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД 

РІШЕННЯ
Іменем України

21 листопада 2025 року                                                                 м.Київ 

Вищий антикорупційний суд у складі:
головуючої судді Широкої К. Ю., 
суддів Мовчан Н.В., Сікори К.О.,
за участі секретаря судового засідання Севрюк К. А.,
представника позивача - прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Ткача І.М.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Назарової А.С. (у режимі відеоконференції),
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мостової І.О. (у режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Держави Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави,
ВСТАНОВИВ:
1. Рух судового провадження
До Вищого антикорупційного суду надійшла вищезазначена позовна заява.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2025 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючої судді Широкої К.Ю., суддів Мовчан Н.В., Сікори К.О.
Ухвалою суду від 23.05.2025 провадження у справі було відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на подачу заяв по суті справи.
Ухвалою суду від 12.06.2025 строк підготовчого провадження у цивільній справі продовжено на тридцять днів, тобто до 23.08.2025.
Ухвалою суду від 15.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Цією ж ухвалою було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Назарової А.С. про виклик свідка ОСОБА_3 та викликано його для допиту в судове засідання.
У судовому засіданні 04.11.2025 було встановлено, що свідок ОСОБА_3 перебуває за межами території України та не має можливості з`явитися до національного суду для проведення допиту в режимі відеоконференції. Дата повернення ОСОБА_3 з-за кордону невідома. Оскільки ч. 6 ст. 212 ЦПК України дозволяє свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції виключно з приміщення іншого суду, а свідок ОСОБА_3 не має можливості з`явитися до будь-якого українського суду для проведення його допиту в режимі відеоконференції і не матиме такої можливості протягом невизначеного періоду часу, то судом протокольною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про допит свідка ОСОБА_3 у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Після цього відповідач ОСОБА_1 заявила про відмову від свідка ОСОБА_3 . Судом було прийнято відмову від свідка.
У судове засідання, яке було призначене на 10.11.2025 на 16 год. 30 хв. та в якому було заплановано проведення судових дебатів, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Назарова А.С. не з`явилася та подала клопотання про його відкладення у зв`язку з перебуванням у заздалегідь запланованій відпустці. 
При визначенні можливості проведення судового засідання за відсутності адвоката Назарової А.С. суд враховував наступні обставини: 1) за весь час судового розгляду це вже третя неявка представника Назарової А.С. (до цього за її клопотанням відкладалися судові засідання, призначені на 21.08.2025, 02.10.2025), 2) про дату, час та місце судового засідання Назарова А.С. була повідомлена безпосередньо в судовому засіданні 04.11.2025, а також шляхом доставлення судової повістки про виклик до суду в її електронний кабінет, тобто адвокат Назарова А.С. була належним чином та завчасно повідомлена про проведення судового засідання; 3) подане Назаровою А.С. клопотання про відкладення судового засідання не містить документального підтвердження обставин, які об`єктивно унеможливлюють участь представника в судовому засіданні; 4) протягом всього судового розгляду адвокат Назарова А.С. брала участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, що не позбавляло її можливості взяти участь у судовому засіданні 10.11.2025 у такий же спосіб; 5) відповідач ОСОБА_1 , яку представляє Назарова А.С., також була завчасно та належним чином повідомлена про проведення судового засідання і мала безперешкодну процесуальну можливість участі в судових дебатах, однак в судове засідання також не з`явилася; 6) представник Назарова А.С. не була позбавлена можливості подання в письмовій формі тексту свого виступу в судових дебатах; 7) чергове відкладення судового засідання призведе до затягування судового розгляду, який в межах даної справи триває набагато більше, ніж того потребують пред`явлені позовні вимоги, фактичні обставини справи та подані сторонами докази.
З урахуванням вищевикладеного та на підставі п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України судове засідання 10.11.2025 і судові дебати в межах даної справи проводилися за відсутності представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Назарової А.С.
10.11.2025 під час судового засідання, після завершення судових дебатів, судом на підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України відкладено ухвалення та проголошення судового рішення. Скорочений текст рішення (вступна та резолютивна частини) був проголошений у судовому засіданні 21.11.2025.
2. Стислий виклад позиції сторін провадження
2.1. Зміст позовної заяви (Т. 1, а.с. 1-16)
21.02.2024 Державне бюро розслідувань (далі також - ДБР) листом № 10-3-01-02-4503 проінформувало Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру (далі також - САП) про набуття родиною ОСОБА_2 , виконуючого обов`язки начальника Головного управління Державної податкової служби в Одеській області (далі також - ГУ ДПС в Одеській області), активів з ознаками необґрунтованості, зокрема, автомобілів Toyota Land Cruiser 200, номер кузова НОМЕР_1 , 2018 року випуску, Audi RD Q8, номер кузова НОМЕР_2 , 2020 року випуску, що були придбані за ціною, значно меншою ніж мінімальна ринкова.
За результатами опрацювання вказаної інформації прокурорами було зібрано докази, які вказують на те, що протягом 2022-2023 років ОСОБА_2 , обіймаючи посаду головного державного інспектора в ГУ ДПС в Одеській області, виконуючи обов`язки начальника ГУ ДПС в Одеській області, будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави, набув наступні активи:
1) транспортний засіб Toyota Land Cruiser 200, номер кузова НОМЕР_1 , 2018 року випуску, придбаний 14.09.2022 за ціною 300 000 грн, мінімальна ринкова вартість якого станом на час набуття становила 2 357 300 грн (далі також - актив № 1);
2) транспортний засіб Audi RS Q8, номер кузова НОМЕР_2 , 2020 року випуску, придбаний 14.04.2023 за ціною 1 414 998 грн, мінімальна ринкова вартість якого станом на час набуття становила 4 178 400 грн (далі також - актив № 2).
Право власності на активи № 1 і № 2 зареєстровано на ОСОБА_1 , однак, враховуючи, що активи придбані під час шлюбу, то ці об`єкти є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . На думку позивача, набуття активів у спільну сумісну власність свідчить про те, що майно було набуто у власність ОСОБА_2 у розумінні п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України. У позовній заяві наведено фактичні обставини, які вказують на зв`язок ОСОБА_2 з активами № 1-2 та їх необґрунтованість, тобто наявність передбаченої ч. 2 ст. 290 ЦПК України різниці між вартістю активів та законними доходами ОСОБА_2 , а також зроблено висновок про недостатність законних доходів ОСОБА_2 для набуття спірних активів за їх мінімальною ринковою вартістю.
На підставі вищевикладеного та з урахуванням того, що на момент подання позовної заяви актив № 2 було відчужено на користь третьої особи, на підставі ст. 290-291 ЦПК України Спеціалізована антикорупційна прокуратура у позовних вимогах просила: 1) визнати необґрунтованими активи № 1-2; 2) стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави актив № 1, а також частину вартості активу № 2 у розмірі 1 498 564,50 грн; 3) стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави частину вартості активу № 2 у розмірі 1 498 564,50 грн.
2.2. Зміст відзивів на позовну заяву, поданих відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (Т. 10, а.с. 4-21; 25-33)
Оскільки у відзивах на позовну заяву відповідачами викладено аналогічні за змістом доводи та заперечення, то в межах даного пункту судового рішення з метою процесуальної економії суд вбачає за доцільне викласти спільну позицію сторони відповідача без викладення тексту кожного відзиву на позовну заяву.
У відзивах на позовну заяву відповідачі повністю заперечили проти задоволення позовних вимог, оскільки стороною позивача не доведено зв`язку спірних активів з ОСОБА_2 , як особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а також необґрунтованість цих активів.
Щодо відсутності зв`язку спірних активів з ОСОБА_2 , то відповідачами було зазначено, що представник позивача дійшов висновку про зв`язок Активу № 1 та Активу № 2 з ОСОБА_2 лише на тій підставі, що активи були набуті дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .
Сторона відповідача звертає увагу, що представником позивача не надано доказів надання ОСОБА_2 письмової згоди ОСОБА_1 на придбання Активу № 1 та Активу № 2 і продаж Активу № 2, а отже представником позивача не доведено, що такі активи придбані за дорученням або за згодою ОСОБА_2 . Представником позивача не надано доказів навіть того, що ОСОБА_2 був взагалі обізнаний про наміри дружини придбати Актив № 1 та Актив № 2, а також продати Актив № 2.
Так само представником позивача не надано доказів того, що Актив № 1 та Актив № 2 використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї - наприклад, не надано доказів користування ОСОБА_2 . Активом № 1 та Активом № 2, використання в інтересах сім`ї грошей, отриманих ОСОБА_1 від продажу Активу № 2.
На переконання відповідачів, для доведення того, що Актив № 1 та Актив № 2 набуто без згоди ОСОБА_2 та не за його дорученням достатньо спростувати правомірність набуття права власності на Актив № 1 та Актив № 2 ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю згоди, передбаченої ч.3 ст.65 СК України.
Відтак, представником позивача не надано доказів того, що Актив № 1 та Актив № 2 набуто дружиною ОСОБА_2 з його відома, за його дорученням, а також, що ОСОБА_2 користувався зазначеними активами та вчиняв щодо них дії, тотожні за змістом праву розпорядження.
Сторона відповідача посилається на те, що ОСОБА_2 , будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не втручався у підприємницьку діяльність дружини. ОСОБА_2 не був обізнаний про деталі підприємницької діяльності дружини, а також про те, як дружина розпоряджається доходами, отриманими від підприємницької діяльності. У родині існує домовленість, що кошти від підприємницької діяльності дружини, є її особистими коштами, якими вона розпоряджається на власний розсуд.
Відтак, ОСОБА_2 не обізнаний ані про розмір заощаджень дружини, ані про те як і на що дружина витрачає кошти від підприємницької діяльності, а про придбання Активу № 1 та Активу № 2 дізнався вже після їх набуття дружиною.
Щодо необґрунтованості активу № 1 стороною відповідача було зазначено наступне.
Відповідачі вважають, що представником позивача обрано заздалегідь хибний підхід до визначення різниці між вартістю активів і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що суперечить положенням ст. 290 ЦПК України. У цій справі представник позивача мав насамперед довести, що Актив № 1 та Актив № 2 набуті за ціною нижче мінімальної ринкової. Проте, представником позивача відповідних доказів не надано.
На думку сторони відповідача, фізичні особи при реалізації своїх цивільних прав можуть діяти у спосіб, не заборонений законом, не порушуючи прав і законних інтересів інших осіб. Це стосується і можливості визначення ціни договору.
14.09.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу № 5141/2-22/3396477 транспортного засобу, відповідно до якого ОСОБА_1 набуто право власності на Актив № 1. Згідно з п. 3 зазначеного договору ціна автомобіля склала 300 000 грн. Відомості про згоду ОСОБА_2 на придбання Активу № 1 в договорі відсутні.
На переконання відповідачів, закон не забороняє членам сім`ї осіб, зазначених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», придбавати майно за ціною, нижче мінімальної ринкової. Таке обмеження стосується лише самих осіб, зазначених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».
При цьому Національним агентством з питань запобігання корупції здійснюється моніторинг способу життя ОСОБА_2 , про що ОСОБА_2 стало відомо із запиту від 22.04.2025 № 281-03/34288-25 (копія додається). Разом з тим, будучи обізнаним про придбання ОСОБА_1 . Активу № 1 та Активу № 2 та їх вартість, Національне агентство з питань запобігання корупції не здійснило перевірку дотримання ОСОБА_2 вимог ст. 23 Закону України «Про запобігання корупції».
Отже, Національне агентство з питань запобігання корупції, будучи обізнаним про придбання ОСОБА_1 . Активу № 1 та Активу № 2, не встановило порушення ОСОБА_2 вимог ст.23 Закону України «Про запобігання корупції», тобто факту набуття ОСОБА_2 майна за ціною нижче мінімальної ринкової.
В якості доказу набуття активу № 1 за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, позивачем надано консультацію № 57-2/25 від 24 березня 2025 року ПП «Ажіо» (далі - Консультація 1), згідно з якою мінімальна ринкова вартість Активу № 1 станом на дату його набуття становить 2 357 300 грн. Проте, на думку сторони відповідача, Консультація 1 не доводить, що Актив № 1 набуто ОСОБА_1 за ціною нижче мінімальної ринкової.
Сторона відповідача вважає, що законодавець, ввівши в антикорупційне законодавством поняття «мінімальна ринкова вартість», не надав визначення цього поняття та не затвердив методику визначення мінімальної ринкової вартості. А тому позиція, викладена у Консультації 1, є лише суб`єктивним баченням оцінювача і не може бути доказом придбання Активу № 1 за ціною нижче мінімальної ринкової.
У Консультації 1 зазначено, що з метою надання консультації оцінювачем застосовані загальноприйнятні методичні підходи до оцінки колісних транспортних засобів, передбачені Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою спільним наказом Міністерство юстиції України та Фонд державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395 (далі - Методика). Проте, сторона відповідача переконана, що дана методика дозволяє визначити лише ринкову вартість КТЗ. Механізму визначення мінімальної ринкової вартості транспортного засобу зазначена методика не передбачає, а відтак не може бути застосована до визначення мінімальної ринкової вартості Активу № 1 та Активу № 2.
Крім того, сторона відповідача звертає увагу на ті обставини, що всі висновки оцінювача, які викладені в консультації 1, зроблені на підставі припущень, що актив № 1 технічно справний, придатний до експлуатації, укомплектований відповідно технічних характеристик. Проте перед придбанням Активу № 1 ОСОБА_1 було здійснено його діагностику. Як вбачається з діагностичного листа, автомобіль потребував значного ремонту, зокрема капітального ремонту двигуна та турбін. Отже, суб`єктом оціночної діяльності не враховано реальний стан транспортного засобу, що вплинуло на точність визначення його вартості.
Також у Консультації 1 зазначається, що «найбільш вірогідним методом порівняльного підходу до оцінки КТЗ є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ. У цей же час під час надання консультації оцінювач знайшов інформацію про продаж лише одного автомобіля Toyota Land Cruiser 200, 2018 р.в. При цьому в Консультації 1 всупереч Методиці не зазначено, чи є цей автомобіль ідентичним Активу № 1.
Наявність інформації про продаж лише одного автомобіля не дозволяє застосувати порівняльний метод та визначити середню вартість, тому оцінювач мав здійснити пошук інформації про продаж аналогічних транспортних засобів, чого не зробив. Отже, на переконання сторони відповідача, оцінювачем навіть середню ринкову вартість Активу № 1 не визначено у відповідності до Методики.
При цьому оцінювач фактично застосував методику визначення середньої ринкової вартості КТЗ для визначення мінімальної ринкової вартості, а формула, застосована оцінювачем для визначення нібито мінімальної ринкової вартості Активу № 1, не визначена жодним нормативним актом та є вигадкою оцінювача.
Також на думку відповідача оцінювачем не враховано, що автомобіль було придбано у вересні 2022 року в умовах дії воєнного стану, що очевидно вплинуло на економічну ситуацію в країні в цілому. Місто Одеса, де було здійснено продаж, є одним з обласних центрів, який зазнає найчастіших ракетних обстрілів. Місто Одеса та прилеглий регіон неодноразово зазнавав і продовжує зазнавати обстрілів російськими військами з військових кораблів з акваторії Чорного моря, крилатими ракетами з літаків стратегічної авіації та дронами-камікадзе «Shahed 136», що створює загрозу знищення чи пошкодження майна. Вочевидь така ситуація має істотний вплив на коливання цін на автомобілі в регіоні. 
Зважаючи на законодавчу неврегульованість поняття «мінімальна ринкова вартість», а також відсутність методики її визначення, надана представником позивача Консультація 1 не може бути доказом набуття Активу № 1 за ціною нижче мінімальної.
Оскільки представником позивача не доведено набуття Активу № 1 за ціною нижче мінімальної ринкової, для розрахунку має застосуватися вартість Активу № 1 на дату його набуття ОСОБА_1 , тобто вартість, зазначена в договорі-купівлі продажу. У зв`язку з цим оскільки Актив № 1 ОСОБА_1 набуто за 300 000 грн, щодо такого активу не може бути пред`явлено позов про визнання його необґрунтованим та стягнення в дохід держави, адже він не відповідає вартісному критерію, визначеному ч.2 ст.290 ЦПК України.
Щодо позиції представника позивача стосовно недостатності у ОСОБА_1 доходів для набуття Активу № 1 відповідачами було зазначено наступне.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, представник позивача, стверджуючи, що ОСОБА_1 не мала коштів для придбання Активу № 1, мав довести це належними і допустимими доказами.
Для розрахунку можливості ОСОБА_1 набути Актив № 1 представник позивача взяв дані декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої ОСОБА_2 за 2022 рік, податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, подану ОСОБА_1 , а також відомості банківських установ про рух коштів за рахунками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
При цьому представник позивача безпідставно не врахував дохід ОСОБА_1 , отриманий нею як фізичною особою-підприємцем. Так, відповідно до податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, ОСОБА_1 у 2022 році отримано дохід в розмірі 1 000 000 грн. Представник позивача не враховує цей дохід для можливості набуття активу з огляду на те, що ОСОБА_1 з 01.01.2022 по 01.10.2022 як фізична особа-підприємець перебувала на обліку як платник єдиного податку ІІ групи та здійснювала підприємницьку діяльність без застосування РРО та/або ПРРО, а отже за позицією представника позивача ОСОБА_1 за цей період не отримувала законних доходів.
Така позиція, на думку ОСОБА_1 , є необґрунтованою, оскільки ймовірне порушення податкового законодавства, зокрема, у зв`язку із незастосуванням РРО та/або ПРРО, жодним чином не доводить відсутності доходів за відповідний період. При цьому, з доходу, отриманого за період з 01.01.2022 по 01.10.2022, ОСОБА_1 сплачено податки до державного бюджету.
Представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 , будучи керівником територіальних податкових органів, був детально обізнаний про необхідність застосування РРО та/або ПРРО. У зв`язку з цим слід зазначити, що ОСОБА_2 жодного відношення до підприємницької діяльності ОСОБА_1 не має, а відтак його обізнаність про вимоги податкового законодавства жодним чином не впливає на можливі порушення ОСОБА_1 під час здійснення підприємницької діяльності.
У ОСОБА_1 на момент набуття Активу № 1 були власні заощадження від доходу від підприємницької діяльності, відомості про які ОСОБА_2 не міг відобразити в своїй декларації, оскільки ОСОБА_1 не надавала йому відповідну інформацію. Так, у 2019 році ОСОБА_1 отримано дохід від підприємницької діяльності в розмірі 1 000 000 грн, у 2020 році - 980 000 грн, у 2021 році - 950 000 грн.
Проте, Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не передбачає технічної можливості у розділі 12 «Грошові активи» у полях «Вид активу», «Розмір активу», «Валюта активу» обрати позначку член сім`ї не надав інформацію, що підтверджується самим Національним агентством з питань запобігання корупції. Відтак ОСОБА_2 був позбавлений можливості зазначити в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019-2021 роки відомості про те, що ОСОБА_1 як член сім`ї не надала йому інформацію про свої грошові активи.
Заперечення відповідачів щодо необґрунтованості активу № 2 є аналогічними запереченням щодо необґрунтованості активу № 1. Додатково до цього сторона відповідача просила звернути увагу на наступні обставини, а саме на логічні та арифметичні помилки, які містить консультації ПП «Ажіо» № 57-1/25 від 24 березня 2025 року (далі - Консультація 2).
Згідно з Консультацією 2 оцінювачем знайдено три цінові пропозиції: 1) автомобіль даної марки/моделі в лютому 2025 року вартістю 98 750 доларів США (при цьому не вказано рік випуску та модель, що не дозволяє стверджувати, що продався саме ідентичний автомобіль); 2) автомобіль Audі Q8, 2020 р.в. у квітні 2023 року за 68 200 доларів США (як максимально наближений за своїми технічними характеристиками до Активу № 2); 3) автомобіль Audі Q8, 2020 р.в. у лютому 2025 року за 61 240 доларів США (як максимально наближений за своїми технічними характеристиками до Активу № 2).
Отже, за порівняльним методом середня ціна продажу становить 76 063 долари США ((98 750 +68 200 + 61 240)/3=76 063). Натомість оцінювач за основу взяв не середню вартість, а вартість найдорожчого автомобіля всупереч наведеній ним же Методиці, чим допущено логічну помилку.
У таблиці, в якій визначено нібито мінімальну ринкову вартість Активу № 2, за основу взято вартість 98 750 доларів США. У полі «Додаткове зменшення залежно від умов догляду, зберігання, експлуатації тощо %» зазначено коефіцієнт 1,05 %. Тобто, за цією формулою мінімальне значення становить 97 713,12 долари США (98 750-1,05%=97 713,12).
Натомість мінімальне значення вартості оцінювачем визначено як 114 263, 63 долари США (всупереч власній формулі 1,05 додано до вартості, в не віднято). Таким чином, за версією оцінювача мінімальна ринкова вартість Активу № 2 є вищою, ніж найвища знайдена ним ціна продажу, що абсолютно позбавлено логіки.
Також у Консультації № 2 зазначено, що при оцінці оцінювач виходить із припущення, що автомобіль використовувався власником для власних потреб. Проте, самим же представником позивача в якості доказу надано договір оренди (найму) транспортного засобу № 30/09/21-ТР від 30 вересня 2021 року, укладеного між ТОВ «Єдина автомобільна група» та ТОВ «Українська універсальна біржа», відповідно до якого Актив № 2 перебував в оренді в період з 01.10.2021 по 31.12.2021, а відтак не використовувався в цей період власником для власних потреб. Крім того, слід зазначити, що основним видом економічної діяльності ТОВ «Єдина автомобільна група» є надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів (КВЕД 77.11), а отже Актив № 2 міг перебувати в оренді й в інші періоди.
Таким чином, Консультація 2 не може бути використана для визначення мінімальної ринкової вартості Активу № 2, оскільки містить логічні та арифметичні помилки, а застосований оцінювачем метод визначення мінімальної ринкової вартості не передбачений жодним нормативним актом. 
Отже, для розрахунку слід брати вартість Активу на дату його набуття, зазначену в договорі купівлі-продажу. У зв`язку з цим слід зазначити, що Актив 2 Відповідачем 2 було набуто на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з юридичною особою, а тому слід враховувати особливості визначення вартості транспортного засобу як активу, який знаходиться на балансі юридичної особи.
Представником позивача в якості доказу додано довідку ТОВ «Єдина автомобільна група», згідно з якою станом на 15.02.2023 (за день до укладення договору купівлі-продажу) балансова вартість активу № 2 становила 1 179 000 грн.
Згідно з наказом ТОВ «Єдина автомобільна група» від 27 жовтня 2020 року № 21/3 Актив № 2 введено в експлуатацію та визначено очікуваний строк корисного використання (експлуатації) 3 роки. При цьому слід зазначити, що такий строк корисного використання ТОВ «Єдина автомобіль група» визначений відповідно до п.43-1 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового кодексу України для всіх основних засобів товариства, віднесених до об`єктів п`ятої групи, а не лише для Активу № 2 (наказ ТОВ «Єдина автомобільна група» від 03.01.2020 № 3/1).
Враховуючи викладене, вартість Активу № 2 на день його продажу ТОВ «Єдина автомобільна група» є економічно обґрунтованою з урахуванням нарахованої амортизації відповідно до вимог податкового законодавства України. 
Крім того, ОСОБА_1 перебуває у давніх дружніх стосунках з ОСОБА_3 , який на час набуття Активу № 2 працював фінансовим директором ТОВ «Єдина автомобільна група». Від нього ОСОБА_1 і дізналася про продаж товариством Активу № 2. У зв`язку з цим ОСОБА_1 вирішила продати наявний у неї автомобіль Lexus RX 300, 2019 р.в., а за отримані від продажу кошти придбати Актив № 2.
Відповідно до п.3.2.1 договору купівлі-продажу Активу № 2 ОСОБА_1 зобов`язана була здійснити оплату за договором впродовж одного календарного місяця з моменту підписання договору. Оскільки за цей час ОСОБА_1 автомобіль Lexus RX 300, 2019 р.в. продано не було, між ОСОБА_1 та ТОВ «Єдина автомобільна група» було укладено додаткову угоду № 1 від 01.03.2023 до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1602/1 від 16.02.2023, відповідно до якої строк здійснення оплати за автомобіль продовжено до 31.12.2023.
Враховуючи викладене, розрахунки представника позивача грошових активів ОСОБА_1 для можливості придбання Активу № 2 є неспроможними, адже охоплюють період з 01.01.2023 по 14.04.2023 (дату реєстрації договору купівлі-продажу Активу № 2 в ТСЦ № 5142), а не період до часу, коли за автомобіль було сплачено кошти ОСОБА_1 , та суперечать наданим ним же доказам. Договір купівлі-продажу Активу № 2 від 14.04.2023 № 5142/2023/3766055, укладений в ТСЦ № 5142, є типовим і зміна його положень є неможливою, в т.ч. щодо умов оплати за договором. 
23.05.2023 ОСОБА_1 було продано автомобіль Lexus RX 300, 2019 р.в. за 1 500 000 грн, після чого було здійснено оплату за Актив № 2. Отже, коштів від продажу автомобіля Lexus RX 300, 2019 р.в., а також грошових активів, які були наявні у Відповідача 2 станом на 31.12.2022, було цілком достатньо для придбання активу № 2 за ціною, визначеною у договорі купівлі-продажу.
Крім того, у 2023 році ОСОБА_1 було отримано дохід від підприємницької діяльності у розмірі 1 100 000 грн. Також ОСОБА_2 02.05.2023 було продано автомобіль LEXUS GS 300, 2015 р.в. за НОМЕР_3 , що підтверджується даними декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої ОСОБА_2 за 2023 рік.
З урахуванням викладених заперечень та наданих на їх підтвердження доказів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що представник позивача не виконав покладений на нього обов`язок доказування та, як наслідок, не довів, що Актив № 1 та Актив № 2, які він просить визнати необґрунтованим, набуті ОСОБА_2 за відсутності законних джерел походження коштів для цього, а відтак відсутні підстави для визнання судом достатньої доведеності зазначених представником позивача обставин та задоволення позовних вимог представника позивача.
2.3. Зміст відповіді на відзиви, поданої позивачем (Т. 10, а.с. 56-134)
У відповіді на відзиви стороною позивача викладено власні міркування, аргументи та заперечення проти доводів сторони відповідача, що були зазначені у відзивах на позовну заяву.
Сторона позивача переконана, що законодавець, розкриваючи поняття «набуття активу» суб`єктом, уповноваженим на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у власність (п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України), не визначає конкретний вид або тип такої власності, а використовує для цього загальне поняття власності, визначення якого надано у ст. 316 ЦПК України, що охоплює такий її вид як спільна сумісна власність.
Оскільки спірні активи № 1, 2 були набуті у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в офіційно зареєстрованому шлюбі, то таке майно набуто ними у спільну сумісну власність, а відповідно і у власність ОСОБА_2 у розумінні п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України. Крім того, це вказує на те, що ОСОБА_2 так само як і ОСОБА_1 належать права володіння, користування та розпорядження цим майном, що є додатковим підтвердженням того, що ОСОБА_2 може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
У відзивах на позовну заяву відповідачі посилалися на відсутність письмової згоди ОСОБА_2 при укладенні правочинів щодо придбання спірних активів, вказуючи на це як на порушення відповідних положень СК України, ЦК України, наслідком чого може бути визнання правочинів недійсними. Однак, на думку позивача, це саме по собі є підтвердженням визнання відповідачами певних правомочностей ОСОБА_2 на це майно, зокрема, права надавати чи не надавати письмову згоду на відчуження, право звернутися до суду про визнання правочинів недійсними, право вимагати компенсації частини відчуженого спільного майна.
Для встановлення зв`язку активів із ОСОБА_2 не має значення чи здійснював він щодо активів дії, важливим є встановлення самої можливості їх вчинення. У даному випадку суб`єкт декларування мав можливість впливати на долю активу через формалізоване право розпорядження ним за узгодженням із іншим співвласником, в тому числі шляхом надання відповідного письмового дозволу (доручення) своїй дружині як титульному власнику активів на їх відчуження, або надання згоди на придбання іншого майна за кошти, отримані від відчуження активів, отримання компенсації дійсної вартості активів при розподілі майна тощо. 
Тобто, на переконання позивача, ці та інші правомочності ОСОБА_2 як співвласника майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності, є достатнім підтвердженням того, що він може також прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
Таким чином, належність активів ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, відображення ним цих активів у своїх щорічних деклараціях є достатнім підтвердженням його зв`язку із цими активами, а прямий спосіб набуття активів його дружиною виступав опосередкованим способом набуття цих активів самим ОСОБА_2 .
Твердження відповідачів про віднесення коштів від підприємницької діяльності ОСОБА_1 до її особистих коштів, за рахунок яких здійснювалося придбання спірних активів, спростовуються положеннями чинного законодавства, оскільки доходи, отримані одним із подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
З огляду на це дохід від підприємницької діяльності ОСОБА_1 , за який нібито було набуто активи, у будь-якому випадку є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , а сам він послідовно відображав у своїх деклараціях доходи від підприємницької діяльності своєї дружини, а також набуте нею майно, у тому числі спірні активи. Водночас вказана обставина не має суттєвого значення для даного позову, оскільки позивач стверджує та доводить, що у обох із подружжя ОСОБА_6 були відсутні кошти, отримані із законних доходів, які необхідні для придбання активів за мінімальними ринковими цінами.
Позивач вважає, що в межах даної категорії справ для визнання активів необґрунтованими він не повинен доводити суду недійсність/незаконність відповідних правочинів, а повинен спростувати презумпцію правомірності набуття права власності. Для цього позивач повинен навести у позові обставини, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість. Навіть якщо не враховувати висновки Верховного Суду щодо необхідності спростування презумпції правомірності набуття права власності в межах даної категорії справ, а не доказування недійсності правочинів, то у випадках, коли об`єктом відчуження є рухоме майно, що не підлягає нотаріальному посвідченню чи державній реєстрації в нотаріальному порядку, як, наприклад, автомобіль, оформлення згоди іншого з подружжя на практиці не є обов`язковою процедурою, а недотримання вказаної процедури не робить договір автоматично недійсним, однак відносить його до категорії оспорюваних.
Тобто єдиним висновком, який випливає із доводів відповідачів про набуття активів без згоди ОСОБА_2 є те, що ОСОБА_2 має право при поділі майна на компенсацію вартості таких активів за дійсною ринковою ціною, що є додатковим підтвердженням його правомочностей щодо вчинення ним прямо чи опосередковано дій, тотожних за змістом праву розпорядження.
Крім того, сторона позивача вказує на помилковість твердження відповідачів щодо невиявлення НАЗК порушень вимог ст. 23 ЗУ «Про запобігання корупції» під час проведення моніторингу способу життя ОСОБА_2 , оскільки, як стало відомо з відповіді НАЗК № 12440-25 від 13.06.2025, наданої на запит прокурора, НАЗК взагалі під час проведення моніторингу способу життя ОСОБА_2 не здійснювало перевірку дотримання вимог ст. 23 ЗУ «Про запобігання корупції», однак в межах моніторингу здійснювало перевірку набуття дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_1 активів у власність за ціною, що є нижчою за мінімальну ринкову відповідно до ч. 3 ст. 290 ЦПК України.
Щодо доводів відповідачів про відсутність законодавчого визначення поняття «мінімальна ринкова вартість» та методики її визначення, то позивач вважає, що саме по собі відсутність у законодавстві визначення того чи іншого поняття не спричиняє неможливість застосування такого законодавства, особливо коли йдеться про інститут необґрунтованих активів. Водночас надані стороною позивача консультації суб`єктів оціночної діяльності є належним підтвердженням мінімальної ринкової вартості спірних активів.
У будь-якому випадку сторона позивача переконана, що дійсна вартість активів № 1, 2 в їх справному технічному стані (про що зазначено у договорах купівлі-продажу) без участі в ДТП, з урахуванням їх історії продажу, є набагато більшою за ту, що зазначена у відповідних договорах, у зв`язку з цим є підстави для визначення і застосування їх мінімальної ринкової вартості.
Позивач вкотре звернув увагу, що дохід ОСОБА_1 від підприємницької діяльності у 2022 році в сумі 1 000 000 грн не може бути врахований при визначені достатності законних доходів ОСОБА_2 для придбання активу № 1, оскільки вказаний дохід був самою ОСОБА_1 у податкових деклараціях відображений як такий, що був отриманий тільки за результатами провадження господарської діяльності у четвертому кварталі 2022 році, тобто вже після вересня 2022 року, коли було придбано актив № 1. У зв`язку з цим грошові кошти в сумі 1 000 000 грн станом на вересень 2022 року просто фізично не могли бути у розпорядженні ОСОБА_1 .
Сторона позивача заперечує можливість існування у ОСОБА_1 в 2022 році заощаджень за попередні роки, відомості щодо яких вона не надавала ОСОБА_2 для відображення у відповідних деклараціях. Так, доходи від підприємницької діяльності ОСОБА_1 у розмірі 1 000 000 грн у 2019 році, 980 000 грн у 2020 році, 950 000 грн у 2021 році являють собою сукупний дохід від реалізації товарів, робіт, послуг, а не чистий прибуток, яким особа може розпоряджатися на свій розсуд. Крім того, за вказаний період часу, у ОСОБА_1 та її родини існували соціально-побутові витрати, необхідні для утримання себе, родини, належного їй майна, враховуючи незначні доходи ОСОБА_2 за цей же період.
При цьому сторона позивача вважає досить сумнівними ті обставини, що ОСОБА_2 послідовно протягом трьох років не міг відобразити у щорічній декларації у розділі «Грошові активи» факт відмови члена родини - ОСОБА_1 надати інформацію, а так само той факт, що дружина протягом трьох років відмовлялася надавати такі відомості. Сторона відповідача не надала будь-яких доказів або розумних пояснень, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично не проживали у шлюбі та не мали взаємних прав і обов`язків. Окрім того, відомості про свої доходи від підприємницької діяльності, а також іншу інформацію, необхідну для заповнення декларації, ОСОБА_1 за вказаний період надавала ОСОБА_2 і останній її відображав у деклараціях. На думку позивача, важко знайти розумне пояснення тому факту, що особа надає відомості про розмір своїх доходів і при цьому відмовляється надавати відомості про заощадження, які можуть утворитися із таких доходів та які, враховуючи витрати на життєдіяльність, очевидно будуть значно меншими від суми отриманих доходів.
При цьому у подальших деклараціях ОСОБА_2 з 2022 року відомості про заощадження ОСОБА_1 зазначаються на постійній основі.
Разом з тим, ОСОБА_2 мав право і можливість через власний електронний кабінет, листом, за допомогою електронної пошти або шляхом звернення на гарячу лінію НАЗК повідомити про факт відмови надання його дружиною інформації про її заощадження та запитати відповідні роз`яснення, про що вказано у листі НАЗК від 04.06.2024, наданого у відповідь на адвокатський запит адвоката Ірини Мостової.
Окремо сторона позивача звертає увагу про неспроможність доводів відповідачів в частині обґрунтування ціни продажу автомобіля від ТОВ «Єдина автомобільна група» ОСОБА_1 за 1 414 998 грн на підставі договору, укладеного 16.02.2023 між вказаними особами, з урахуванням додаткової угоди від 01.03.2023, якою змінено строк оплати до 31.12.2023.
Договором, на підставі якого право власності перейшло до ОСОБА_1 , був договір купівлі-продажу № 5142/2023/3766055 від 14.04.2023, укладений між ТОВ «Єдина автомобільна група» та ОСОБА_1 у відповідному ТСЦ. Саме цього дня відбулася реєстрація права власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_1 .
Першочергово укладений договір купівлі-продажу від 16.02.2023 відповідав критерією документа, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу. Відтак, жодної необхідності укладати ще один договір у ТСЦ 14.04.2023 необхідності не було, якщо такий договір дійсно існував станом на 14.04.2023. Це ставить під сумнів укладення договору 16.02.2023 із додатковою угодою, яким відповідачі обґрунтовують збільшення строків розрахунків із продавцем через нібито необхідність продажу належного ОСОБА_1 автомобіля Lexus RX 300, 2019 року випуску.
Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до відомостей від АТ «Укрсиббанк» (виписки по банківському рахунку, реквізити якого вказані у договорі купівлі-продажу від 16.02.2023) від ОСОБА_1 на рахунки ТОВ «Єдина автомобільна група» жодних грошових коштів не надходило. Ці обставини взагалі ставлять під сумнів доводи відповідачів про фінансову спроможність ОСОБА_1 придбати актив № 2, а також сам факт здійснення оплати, у тому числі й після продажу ОСОБА_1 автомобіля Lexus RX 300, 2019 року випуску, за 1 500 000 грн.
Разом з тим, автомобіль Lexus RX 300, 2019 року випуску, 24.05.2023 був проданий ОСОБА_1 батьку ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , законні доходи якого не дозволяли йому сплатити за вказане авто грошові кошти в сумі 1 500 000 грн, оскільки законний дохід такої особи за період з 1998 року по 2023 рік становив 123 800 грн.
Договір від 16.02.2023 з додатковою угодою, на який посилаються відповідачі в контексті зміни строків розрахунків, на переконання позивача, беручи до уваги дружні стосунки між фінансовим директором ТОВ «Єдина автомобільна група» та ОСОБА_1 , був формально підписаний між вказаним сторонами для можливості врахування доходів відповідачів, отриманих після 14.04.2023 з метою обґрунтування законності набуття активу № 2.
2.4. Зміст заперечень на відповідь на відзиви, поданих відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (Т. 10, а.с. 135-144)
Оскільки відповідачами було надано аналогічні за змістом заперечення на відповідь на відзиви, то суд так само в межах даного пункту судового рішення викладає узагальнену позицію сторони відповідача щодо доводів, висловлених позивачем у відповіді на відзиви.
Відповідачі не погоджуються з доводами представника позивача, викладеними у відповіді на відзив, вважають їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на таке.
У цій справі представник позивача мав довести волю ОСОБА_2 на набуття активів або його фактичну можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними. Проте, у відповіді на відзив, як і у позовній заяві, представником позивача не надано доказів та аргументів, які підтверджують, що активи ОСОБА_1 набувались за згодою ОСОБА_2 , з його відома або за його дорученням. Представником позивача не надано доказів навіть того, що ОСОБА_2 був обізнаний про набуття дружиною активів на момент їх набуття.
Посилання представника позивача на положення законодавства, які визначають правовий режим спільного майна подружжя, не доводять фактичної можливості ОСОБА_2 вчиняти щодо такого майна дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження майном. Як вже зазначалось у відзиві, представником позивача не надано доказів того, що ОСОБА_2 користувався або в інший спосіб розпоряджався Активом № 1 та Активом № 2, а також те, що кошти від продажу Активу № 2 використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.
Слід зазначити, що ОСОБА_2 займається підприємницькою діяльністю та має більші доходи, ніж ОСОБА_2 , що призводить до конфліктних ситуацій в родині. Тому, ОСОБА_1 своїми доходами розпоряджається на власний розсуд, без погодження з ОСОБА_2 .
Представник позивача визнав те, що в законодавстві відсутнє визначення поняття «мінімальна ринкова вартість», а також методика визначення мінімальної ринкової вартості, що робить консультації ПП «Ажіо» нікчемними. Посилання представника позивача на те, що консультації надані уповноваженою на це особою, не спростовує того факту, що висновки, які містяться в консультаціях, не ґрунтуються на нормах законодавства.
Як зазначалося відповідачами раніше, мінімальну ринкову вартість Активу № 1 та Активу № 2 визначено за методикою визначення середньої ринкової вартості, що вочевидь є різними поняттями. Цього факту представником позивача не спростовано у відповіді на відзив, як і не спростовано того, що навіть визначення середньої ринкової вартості активів проведено з порушенням Методики.
Посилання представника позивача на те, що Актив № 1 станом на 25.01.2022 продавався за ціною 76 500 доларів США також не є доказом вартості Активу № 1 на дату його набуття - 14.09.2022, адже між цими подіями минуло вісім місяців. При цьому представником позивача у відповіді на відзив не спростовано доказів, наданих ОСОБА_1 щодо технічного стану Активу № 1 на час його набуття, а також вартості ремонтних робіт, яких він потребував. Зазначені докази свідчать, що консультація ПП «Ажіо» не може бути взята до уваги навіть для визначення середньої ринкової вартості Активу № 1, адже не враховує його технічний стан на дату набуття.
При цьому вартість Активу № 1 у розмірі 300 000 грн сукупно з вартістю ремонту, якого він потребував, у розмірі 2 493 800 грн, навіть перевищує вартість Активу № 1, визначену ПП «Ажіо». Тому вартість Активу № 1 у 300 000 грн є цілком обґрунтованою.
Представник позивача визнає, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 станом на 31.12.2021 могли бути кошти в розмірі 248 100 грн сукупно, які могли бути використані для придбання Активу № 1. При цьому, представник позивача не враховує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також їх донька на день набуття Активу № 1 отримували подарунки в грошовій формі у розмірах, що не перевищують 5 прожиткових мінімумів доходів громадян (13 420 грн), а відтак не підлягають декларуванню (у ОСОБА_2 день народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_5, у їх доньки - ІНФОРМАЦІЯ_6). Отримання таких подарунків підтвердити об`єктивно неможливо, проте, зважаючи на українські традиції, отримання подарунків у грошовій формі з нагоди дня народження є поширеною практикою. 
Крім того, ОСОБА_1 для набуття активу № 1 могла бути використана позика, розмір якої не перевищує 50 прожиткових мінімумів доходів громадян (134 200 грн), яка не підлягає декларуванню.
Неспроможною є позиція представника позивача, що дохід від підприємницької діяльності ОСОБА_1 є сукупним доходом від реалізації товарів, робіт, послуг, а не чистий прибуток, яким особа може розпоряджатися на свій розсуд. Так, видами економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 є діяльність у сфері фотографії (КВЕД 74.20), спеціалізована діяльність із дизайну (КВЕД 74.10), прокат інших побутових виробів і предметів особистого вжитку (КВЕД 77.29) та надання послуг перукарнями та салонами краси (КВЕД 96.02). Діяльність у сфері фотографії та дизайну являє собою надання послуг інтелектуального характеру, які не потребують затрат на придбання товарів та оренду приміщень (оренда фотостудії здійснюється за рахунок клієнта, розробка дизайн проектів потребує затрат лише на початковому етапі на придбання відповідного програмного забезпечення, для здійснення цієї діяльності відсутня потреба в оренді приміщення для ведення підприємницької діяльності).
Отже, дохід від підприємницької діяльності в такому випадку еквівалентний чистому прибутку.
Сторона відповідача стверджує, що ОСОБА_1 не є суб`єктом декларування і не зобов`язана оприлюднювати інформацію про своє майно та інші активи. При цьому право члена сім`ї не надавати інформацію є абсолютним і не залежить від спільного проживання. Відомості ОСОБА_2 для заповнення декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік ОСОБА_1 надавалися в лютому 2022 року. На той час ОСОБА_1 була категорично проти оприлюднення відомостей про готівкові грошові активи, оскільки вважала це небезпечним для родини. ОСОБА_1 переживала, що оприлюднення інформації про зберігання вдома коштів у готівковій формі, може призвести до пограбування чи інших неправомірних дій. Відомості для заповнення декларацій за 2022 та 2023 роки надавались вже у 2024 році, тобто через два роки. Під впливом ОСОБА_2 у ОСОБА_1 на той час змінилось ставлення щодо декларування і ОСОБА_1 надала відомості про свої грошові активи.
Представником позивача не спростовується (а отже визнається) наявність математичної та логічної помилки в консультації, у зв`язку з якою суб`єкт оціночної діяльності дійшов висновку, що мінімальна ринкова вартість Активу № 2 вище, ніж середня ринкова вартість, що вочевидь суперечить законам формальної логіки.
Представник позивача до відповіді на відзив додав лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 29.04.2025 № 8887/6717-3-25/54, яким надано довідкову ціну Активу № 1 та Активу № 2. Згідно з цим листом довідкова вартість Активу № 2 станом на 14.04.2023 становить 3 679 796 грн.
Отже, надана Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України вартість Активу 2 на 498 604 грн менше, ніж мінімальна ринкова вартість, визначена ПП «Ажіо». Зазначене доводить не лише необґрунтованість мінімальної ринкової вартості Активу № 2, визначеної ПП «Ажіо», а й те, що єдиної нормативно визначеної методики визначення мінімальної ринкової вартості не існує.
Посилання представника позивача на те, що Актив № 2 у 2024 році продавався за ціною 119 999 доларів США та 115 000 доларів США не спростовує того, що він був придбаний ОСОБА_1 за ціною 1 414 998 грн.
Не спростовує цього і посилання представника позивача на те, що у договорі добровільного страхування наземного транспортного засобу від 02.01.2024 вартість Активу № 2 зазначена в розмірі 4 716 000 грн, оскільки в договорі не зазначено, у який з цих способів була визначена вартість Активу № 2 для мети цього договору.
Неспроможними та такими, що суперечать законодавству, є доводи представника позивача про те, що Актив № 2 набуто саме за договором купівлі-продажу № 5142/2023/3766055 від 14.04.2023, укладеного між ТОВ «Єдина автомобільна група» та ОСОБА_1 у відповідному ТСЦ. На думку відповідачів, правомірність набуття права власності на транспортний засіб доводить не будь-який договір купівлі-продажу, а лише той, який укладений в ТСЦ або укладений між покупцем та суб`єктом господарювання, який є власником зареєстрованого за ним транспортного засобу і здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами.
Основним видом діяльності ТОВ «Єдина автомобільна група» є надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів. При цьому Актив № 2 був придбаний товариством для власних потреб і використовувався у господарській діяльності товариства. Відтак, договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ТОВ «Єдина автомобільна група» та ОСОБА_1 16.02.2023, не є документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу.
Посилання представника позивача на те, що на рахунки ТОВ «Єдина автомобільна група», відкриті в АТ «Укрсиббанк», не надходили кошти від ОСОБА_1 , не свідчить про несплату коштів, адже у товариства могли бути й інші рахунки. Крім того, виписку про рух коштів надано за період з 16.02.2023 по 02.08.2023, проте оплата була здійснена пізніше, оскільки додатковою угодою строк оплати продовжено до 31.12.2023.
3. Позиції учасників справи, висловлені під час судового розгляду
3.1. Позиція сторони позивача
Прокурор підтримав позовну заяву та просив задовольнити її у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції стороною позивача було висловлено доводи та аргументи, які аналогічні за змістом тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзиви. 
3.2. Позиція сторони відповідача
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Мостова І.О.
Відповідач ОСОБА_2 під час судового розгляду в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце їх проведення. Судовий розгляд проводився за відсутності ОСОБА_2 , представництво якого в судових засіданнях здійснювалося адвокатом Мостовою І.О.
У свою чергу, адвокат Мостова І.О. заперечила проти задоволення позовних вимог, просила повністю відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своїх заперечень представником відповідача було надано пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву та запереченням проти відповіді на відзиви.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Назарова А.С.
ОСОБА_1 з`явилася лише в судове засідання 04.11.2025, в якому висловила бажання надати пояснення щодо обставин даної справи та пред`явлених позовних вимог саме в якості відповідача. Надавати показання у порядку ст. 234 ЦПК України ОСОБА_1 не погодилась.
ОСОБА_1 пояснила, що з 2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснює господарську діяльність у сфері фотографування. До 2019 року ОСОБА_1 підприємницьку діяльність не здійснювала, опікувалася двома дітьми. Підприємницька діяльність є основним джерелом її доходу. Сторінок в соціальних мережах у ОСОБА_1 немає, рекламуванням свого бізнесу не займається, основною рекламою її підприємницької діяльності є рекомендації клієнтів та знайомих (так зване «сарафанное радио»). Офісу, студії чи салону, в якому здійснюється господарська діяльність, ОСОБА_1 теж не має, для проведення фотозйомок використовуються або відкриті локації, або орендовані приміщення чи фотостудії. Найманих працівників ОСОБА_1 також не має, користується лише безоплатними послугами бухгалтера. Правові відносини з бухгалтером жодним чином не оформлені. Бухгалтер опікується всіма бухгалтерськими та податковими процесами (веде облік доходів, заповнює та подає податкові декларації тощо). Безоплатність послуг бухгалтера ОСОБА_1 пояснила тим, що бухгалтер є матір`ю її друга. На питання прокурора ОСОБА_1 відмовилася називати анкетні дані бухгалтера, пояснивши свою позицію тим, що це не стосується обставин даної справи.
До жовтня 2022 року ОСОБА_1 перебувала на обліку як платник єдиного податку другої групи. До цього ж моменту за порадою бухгалтера та своїх знайомих не користувалася реєстратором розрахункових операцій, оскільки за їх невикористання не було передбачено відповідальності. У жовтні 2022 року ОСОБА_1 перейшла до першої групи платників єдиного податку. ОСОБА_1 підтвердила, що у 2022 році її КВЕД доповнився господарською діяльністю у виді торгівлі з лотків на ринку, однак такою діяльністю насправді вона не займалася. Протягом всього часу основним напрямком підприємницької діяльності ОСОБА_1 було фотографування та співпраця із салонами краси в якості стиліста.
Оплату своїх послуг від клієнтів ОСОБА_1 отримувала лише готівкою. Жодних переказів на безготівковий рахунок фізичної особи-підприємця від клієнтів ОСОБА_1 не отримувала. Розрахункових документів для клієнтів ОСОБА_1 не видавала, оскільки останні не просили. Дохід від здійснення господарської діяльності відображений у податкових деклараціях. Наразі ОСОБА_1 розширила свою підприємницьку діяльність, відповідно її доходи збільшилися. Ті обставини, що зазначена сума доходу завжди є круглим цілим числом, ОСОБА_1 пояснила власною ціновою політикою, згідно з якою вартість її послуг визначається лише круглим цілим числом (без копійок).
ОСОБА_1 зазначила, що коли її чоловік, ОСОБА_2 , займав посаду оперуповноваженого, то вона відмовлялася надавати йому будь-яку інформацію, що стосується її доходів та заощаджень, для подальшого відображення у щорічних деклараціях. Ненадання інформації чоловіку для зазначення в деклараціях ОСОБА_1 пояснила особистими причинами та міркуваннями. Коли ОСОБА_2 почав обіймати посаду виконуючого обов`язки ГУ ДПС, то через скандал ОСОБА_1 була вимушена надавати інформацію про свої доходи та заощадження. 
ОСОБА_1 пояснила, що їх з ОСОБА_2 сімейний уклад зводиться до того, що її доходи є її особистими коштами, на які ОСОБА_2 не претендує. Крім того, ОСОБА_1 не вважає за необхідне радитися, погоджувати чи отримувати згоду ОСОБА_2 для придбання чи продажу нею цінного рухомого майна, зокрема, транспортних засобів, якщо це здійснюється за її особисті кошти. Придбання та продаж автомобілів, у тому числі спірних активів, ОСОБА_1 не погоджувала з ОСОБА_2 , оскільки ці автомобілі придбані нею, за її грошові кошти і не мають жодного відношення до ОСОБА_2 . Про факт придбання спірних активів ОСОБА_2 дізнався лише постфактум.
Актив № 1 ОСОБА_1 придбала у 2022 році. Про продаж транспортного засобу ОСОБА_1 дізналася від знайомих. На той момент ОСОБА_1 шукала собі додатковий автомобіль та мала для цього відповідні фінансові ресурси. Вартість активу № 1 дійсно було визначено в розмірі 300 000 грн. Вказану ціну автомобіля ОСОБА_1 вважає ринковою, виправданою та обґрунтованою, оскільки у зв`язку з початком повномасштабної агресії російської федерації, наближенням збройних сил держави-агресора до Одеської області люди виїжджали з м. Одеси та розпродавали рухоме і нерухоме майно за безцінь.
Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що актив № 1 перебував у поганому технічному стані. Які саме несправності мав автомобіль та якого ремонту у зв`язку з цим потребував ОСОБА_1 пояснити не змогла, оскільки не володіє потрібними для цього знаннями. Проте ОСОБА_1 запевнила, що актив № 1 перебував на ходу, що її влаштовувало, оскільки вона могла відремонтувати транспортний засіб, а пізніше продати його за вигідною ціною. Ремонт автомобіля розтягнувся майже на рік, що пов`язано як з високою вартістю ремонтних робіт, так і зі складнощами в процесі доставки в Україну потрібних деталей та запчастин. Ремонтні роботи проводилися в гаражах у знайомих, на різних станціях технічного обслуговування. В офіційного дилера ОСОБА_1 не обслуговувала актив № 1, оскільки це було дуже дорого. Організацією процесу ремонту спірного автомобіля займалася виключно та особисто ОСОБА_1 , її чоловік до цього не мав жодного відношення, оскільки не розбирається в автівках. Витрати на ремонт активу № 1 оплачувалися за рахунок ОСОБА_1 . На даний момент актив № 1 перебуває у власності та користуванні ОСОБА_1 , в окремі періоди часу транспортним засобом користувалися її діти.
Щодо активу № 2 ОСОБА_1 пояснила, що в неї є знайомий ОСОБА_3 , з яким вони знайомі близько 7-ми років. Познайомилися в компанії друзів, мають товариські стосунки, підтримують спілкування один з одним. У 2023 році ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 , що його компанія продає транспортні засоби, серед яких був актив № 2 за дуже вигідною ціною в сумі близько 1,5 млн грн. ОСОБА_1 зацікавила ця пропозиція, оскільки вона завжди хотіла мати спортивний автомобіль. Однак оскільки ОСОБА_1 не мала потрібної суми грошових коштів, то вона попросила ОСОБА_3 притримати цей автомобіль для неї. 
Щоб зібрати потрібну суму грошових коштів, ОСОБА_1 вирішила продати свій автомобіль Lexus RX 300. Зазначений транспортний засіб був придбаний із автосалону, мав повну комплектацію, перебував в ідеальному технічному стані, був білого кольору та мав шкіряний салон. Оскільки Lexus RX 300, на думку ОСОБА_1 , був «жіночим», то вона запитала у своїх подруг щодо можливості придбання ними цього транспортного засобу. Одна з подруг погодилася викупити зазначений автомобіль та повідомила, що їй потрібен місяць, щоб зібрати та підготувати грошові кошти. У зв`язку з досягненням домовленості щодо продажу автомобіля Lexus RX 300, ОСОБА_1 у відповідності до домовленостей з ОСОБА_3 отримала актив № 2. Строк виконання грошового зобов`язання з оплати вартості активу № 2 було визначено в один місяць. Пізніше подруга ОСОБА_1 повідомила, що не має можливості викупити в неї автомобіль Lexus RX 300. Розуміючи неможливість протягом місяця розрахуватися за актив № 2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 погодили продовження строку грошового зобов`язання до кінця 2023 року.
У кінцевому підсумку автомобіль Lexus RX 300 викупив батько ОСОБА_2 - ОСОБА_7 . Продаж цього автомобіля здійснювався через сервісний центр, розрахунки за нього між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 проводилися в готівковій формі. Будь-якого підтвердження отримання цих грошових коштів готівкою у ОСОБА_1 немає. ОСОБА_1 пояснила, що на даний момент часу ОСОБА_7 вже помер, однак за свого життя не був офіційно працевлаштованим, був картяром і цим заробляв собі на життя.
Після отримання грошових коштів в сумі 1,5 млн грн від продажу автомобіля ОСОБА_1 зателефонувала ОСОБА_3 та повідомила, що має необхідну суму грошових коштів для розрахунку за актив № 2. ОСОБА_3 на той момент вже не працював у автосалоні, де купувався актив № 2, за його вказівками ОСОБА_1 поїхала до вказаного автосалону, де грошові кошти в сумі 1,5 млн грн готівкою передала бухгалтеру підприємства. Будь-яких документів щодо передачі/отримання зазначеної суми грошових коштів не складалося.
Перед придбанням ОСОБА_1 не проводила огляд активу № 2, однак транспортний засіб перебував у задовільному технічному стані. ОСОБА_3 повідомляв, що ОСОБА_1 може покататися на автомобілі протягом року, а потім продати його за вигідною ціною. За час користування актив № 2 проходив технічне обслуговування в офіційного дилера в м. Одесі. Кількість технічних обслуговувань, їх вартість тощо ОСОБА_1 не пам`ятає. Витрати, пов`язані з обслуговуванням активу № 2, здійснювалися за рахунок ОСОБА_1 виключно готівкою. Актив № 2 був застрахований по КАСКО. Оціночну вартість транспортного засобу при його страхуванні ОСОБА_1 не пам`ятає, але просила визначити її в максимально можливому розмірі, оскільки ОСОБА_1 не мала достатніх грошових коштів для його ремонту.
Пізніше ОСОБА_1 продала актив № 2. Обставини продажу спірного автомобіля ОСОБА_1 не пам`ятає. На момент продажу транспортний засіб перебував в ідеальному технічному стані, мав кастомну вихлопну систему від «Akrapoviи», яку ОСОБА_1 подарували друзі на день народження. За кошти, отримані від продажу активу № 2, ОСОБА_1 купила автомобіль BMW X7 M60I XDRIVE.
Ті обставини, що актив № 2 був придбаний за 1,5 млн грн, а проданий - за 5 млн грн, ОСОБА_1 пояснила тим, що спірний транспортний засіб купувався нею за низькою ціною, збільшив свою вартість за рахунок її вкладень та проведеного тюнінгу, а також зростанням курсу долара на момент його продажу.
Всі автомобілі в сервісному центрі ОСОБА_1 завжди реєструвала особисто. Скільки коштували номерні знаки НОМЕР_4 , які були встановлені на активі № 1, ОСОБА_1 не пам`ятає. Однак ОСОБА_1 пам`ятає, що номерні знаки НОМЕР_5 , які були встановлені на активі № 2 та перейшли на автомобіль BMW X7 M60I XDRIVE, обійшлися їй в 36 000 грн. Літери «ОСОБА_16» у номерних знаках є позначенням імені та по батькові ОСОБА_1 .
У свою чергу, адвокат Назарова А.С. під час судового розгляду заперечила проти задоволення позовних вимог, просила повністю відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своїх заперечень представником відповідача надавалися пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву та запереченням проти відповіді на відзиви.
4. Норми права, що підлягають застосуванню для врегулювання спірних правовідносин, фактичні обставини, встановлені судом, та мотиви, з яких суд виходить при ухваленні рішення
Позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави подається та представництво держави в суді здійснюється прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави щодо активів працівника Національного антикорупційного бюро України, прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури чи активів, набутих іншими особами в передбачених цією статтею випадках, звернення до суду та представництво держави в суді здійснюються прокурорами Генеральної прокуратури України за дорученням Генерального прокурора (ч. 1 ст. 290 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 290 ЦПК України (у редакції від 16.07.2025) позов пред`являється щодо:
1) активів, набутих після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів", якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, але не перевищує межу, встановлену статтею 368-5 Кримінального кодексу України;
2) активів, набутих після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів", якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, а кримінальне провадження за статтею 368-5 Кримінального кодексу України, предметом злочину в якому були ці активи, закрите на підставі пунктів 3, 4, 5, 8, 10 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України і відповідне рішення набуло статусу остаточного;
3) доходів, отриманих від активів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї частини.
17.07.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо підвищення відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення» № 4496-IX від 17.06.2025, яким внесено зміни до ч. 2 ст. 290 ЦПК України шляхом підвищення мінімальної межі різниці між вартістю спірних активів та законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Зазначеним Законом приписи ч. 2 ст. 290 ЦПК України викладено у наступній редакції - позов пред`являється щодо:
1) активів, набутих після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів", якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у сімсот п`ятдесят і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, але не перевищує межу, встановлену статтею 368-5 Кримінального кодексу України;
2) активів, набутих після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів", якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у сімсот п`ятдесят і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, а кримінальне провадження за статтею 368-5 Кримінального кодексу України, предметом злочину в якому були ці активи, закрите на підставі пунктів 3, 4, 5, 8, 10 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України і відповідне рішення набуло статусу остаточного;
3) доходів, отриманих від активів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї частини.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Оскільки на момент розгляду і вирішення цієї справи приписи ч. 2 ст. 290 ЦПК України викладено в редакції Закону України № 4496-IX від 17.06.2025, то суд при вирішенні позовних вимог по суті та визначенні різниці між вартістю спірних активів і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави, керується приписами ч. 2 ст. 290 ЦПК України у редакції зазначеного Закону.
Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів" набрав чинності 28.11.2019. На момент набрання ним чинності положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було закріплено на рівні 2007 грн.
Таким чином, у розумінні ч. 2 ст. 290 ЦПК України різниця між вартістю спірних активів та законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави, має становити не менше 1 505 250 грн (750 * 2007 грн).
При цьому відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 290 ЦПК України верхня межа різниці між вартістю активів та законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави, має не перевищувати межу, встановлену статтею 368-5 Кримінального кодексу України.
У ст. 368-5 КК України встановлено кримінальну відповідальність за незаконне збагачення, а саме за набуття особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, активів, вартість яких більше ніж на три тисячі прожиткових мінімумів для працездатних осіб перевищує її законні доходи.
Станом на вересень 2022 року (момент набуття активу № 1) положеннями ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено на рівні 2600 грн.
Станом на лютий 2023 року (момент набуття активу № 2) положеннями ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено на рівні 2684 грн.
Таким чином, для визнання активу № 1 необґрунтованим та стягненням його в дохід держави потрібно встановити, що різниця між його вартістю та законними доходами ОСОБА_2 знаходиться в діапазоні від 1 505 250 грн до 7 800 000 грн.
Натомість для визнання активу № 2 необґрунтованим та стягнення його в дохід держави потрібно встановити, що різниця між його вартістю та законними доходами ОСОБА_2 знаходиться в діапазоні від 1 505 250 грн до 8 052 000 грн.
Для визначення вартості активів, зазначених у частині другій цієї статті, застосовується вартість їх набуття, а у разі їх набуття безоплатно чи за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, мінімальна ринкова вартість таких або аналогічних активів на дату набуття (ч. 3 ст. 290 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4 ст. 290 ЦПК України позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави може бути пред`явлено до особи, яка, будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, набула у власність активи, зазначені у частині другій цієї статті, та/або до іншої фізичної чи юридичної особи, яка набула у власність такі активи за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або якщо особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
Термін "активи" означає грошові кошти (у тому числі готівкові кошти, кошти, що перебувають на рахунках/електронних гаманцях, у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах), інше майно, майнові права, нематеріальні активи, у тому числі криптовалюти, обсяг зменшення фінансових зобов`язань, а також роботи чи послуги, надані особі, уповноваженій на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування (п. 1 ч. 8 ст. 290 ЦПК України).
Під "набуттям активів" слід розуміти набуття активів особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у власність, а також набуття активів у власність іншою фізичною або юридичною особою, якщо доведено, що таке набуття було здійснено за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними (п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України).
Фактичне володіння через третіх осіб (частина четверта статті 290, пункт 2 частини восьмої статті 290 ЦПК України) «за дорученням»: 1) вказує на відносини, відмінні від визначених цивільним законодавством відносин довірителя і повіреного; 2) означає набуття суб`єктом декларування активів через третіх осіб з метою приховання факту набуття цих активів; 3) вчинення дії «за дорученням» може бути встановлене із сукупності вторинних ознак, які дозволяють дійти висновку, що третя особа діяла в інтересах суб`єкта декларування, а суб`єкт декларування, у свою чергу, отримує вигоду від набутого активу, тоді як «можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження», означає: 1) можливість контролювати певне майно через неформалізоване право розпорядження ним шляхом фактичної можливості визначення долі цього майна як безпосередньо, так і через третіх осіб, на яких оформлено відповідне право власності; 2) трактується ширше передбаченої статтею 316 ЦК України складової права власності (постанова КЦС ВС від 16.10.2024 у справі № 991/366/22, провадження № 61-12631св22).
Про можливість суб`єкта декларування прямо чи опосередковано вчиняти щодо активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження, можуть свідчити різні обставини, які мають бути оцінені судом у сукупності, зокрема, але не виключно: (1) користування активом, у тому числі без оформлення правових відносин між власником та суб`єктом декларування; (2) систематичність, тривалість, спосіб, обсяг та зміст користування активом суб`єктом декларування (при чому таке користування не обов`язково має бути постійним або безперервним); (3) наявність між власником та суб`єктом декларування родинних, дружніх або інших зв`язків, відносин підпорядкування тощо; (4) набуття активу номінальним власником на підставі правочину, в якому задіяна повірена особа, що діє формально за дорученням від первісного власника та яка одночасно пов`язана із суб`єктом декларування в інтересах якої набувається актив; (5) фінансова неспроможність третьої особи самостійно набути актив у власність; (6) створення суб`єктом декларування умов для набуття активів третьою особою; (7) здійснення суб`єктом декларування та/або власником за його дорученням витрат, пов`язаних з утриманням активу; (8) здійснення суб`єктом декларування та/або власником за його дорученням правочинів, пов`язаних з ефективним використанням активу; (9) поліпшення властивостей активу або підлаштування умов його використання під власні потреби; (10) можливість суб`єкта декларування визначати користування активом іншими особами (наприклад, членами своєї сім`ї); (11) можливість суб`єкта декларування відмовитися від активу; (12) можливість суб`єкта декларування впливати на долю активу, в тому числі шляхом надання відповідного доручення власнику тощо. 
Будь-який із зазначених критеріїв як окремо так і в сукупності з іншими може свідчити про спроможність особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, вчиняти щодо активу дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження, якщо ця особа здійснює усвідомлений вольовий акт. Без волі особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, вчинення таких дій неможливе. Вольовий компонент визначає динаміку відносин особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з активом, необґрунтованість якого презюмується.
Отже, дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження в сенсі визнання активів необґрунтованими, повинні трактуватися ширше передбаченої ст. 316 ЦК України складової права власності.
У свою чергу, особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції" (п. 3 ч. 8 ст. 290 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважив, що: «обговорюваний порядок, незважаючи на термінологію, яка використовується у національному законодавстві, має мало спільного з виключно адміністративною конфіскацією, а, навпаки, стосується попередньої наявності кримінального обвинувачення державної посадової особи, і тому за своєю суттю є цивільною процедурою in rem, яка спрямована на повернення майна, набутого незаконним шляхом або походження якого неможливо пояснити і яке належить державним посадовим особам та їхньому близькому оточенню»;
«тягар доведення законності походження майна, яке, як стверджувалось, було отримано незаконним шляхом, міг бути законним чином перекладений на відповідачів цих некримінальних проваджень щодо конфіскації, у тому числі цивільних проваджень in rem. У випадку, коли рішення про конфіскацію було видано в результаті цивільного провадження in rem, яке стосувалося доходів від серйозних злочинів, у таких процедурах суду не потрібні докази «поза сумнівом» щодо незаконності походження майна. Натомість доказ щодо балансу вірогідностей або високої ймовірності незаконного походження майна в поєднанні з неможливістю власником цього майна довести протилежне був достатній для перевірки критерію пропорційності відповідно до статті 1 Протоколу № 1. Національні органи влади відповідно до Конвенції надалі отримали свободу дій у питанні застосування конфіскаційних заходів не лише стосовно осіб, безпосередньо обвинувачених у злочинах, а й членів їхніх сімей та інших близьких родичів, які могли володіти та неформально управляти незаконно набутим майном від імені підозрюваних правопорушників, а також будь-кого, хто не мав необхідного статусу добросовісності (bona fide)» (GOGITIDZE AND OTHERS v. GEORGIA, № 36862/05, § 91, 105, ЄСПЛ, 12 серпня 2015 року).
Політико-правовий підхід допускає існування різних конструкцій конфіскації. Як наслідок, у світовій практиці сформувалося дві різновиди конфіскації: проти особи (особиста конфіскація, in personam); проти речі (речова конфіскація, in rem). Традиційно зазначені різновиди конфіскації розмежовуються: процедурою вилучення майна: конфіскація in personam застосовується в кримінальному судочинстві (або в тому яке кваліфікується як кримінальне), а in rem - в цивільному судочинстві; стандартами доказування, які застосовуються: для конфіскації in personam має застосовуватися кримінально-правовий стандарт «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Натомість в конфіскації in rem використовується стандарт «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (див.постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 991/2396/22 (провадження № 61-8529св23)).
Українська модель конфіскації in rem отримала своє вираження в конструкції «необґрунтовані активи», що мають досить нетиповий правовий режим. Такий специфічний правовий режим виявляється в досить суттєвих особливостях правового регулювання. Матеріально-правове регулювання конструкції необґрунтованих активів відбувається частково в: ЦК; ЦПК; Законі України «Про запобігання корупції». У ЦК України міститься тільки фрагментарне регулювання певних аспектів позовної давності, кваліфікацію рішення про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави як спростування презумпції правомірності набуття права власності та підстави припинення права власності; характеризується суб`єктами, до яких може бути пред`явлений позов про визнання активів необґрунтованими, є публічні особи та «пов`язані» з ними особи (частина четверта статті 290 ЦПК) (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 991/2396/22 (провадження № 61-8529св23)).
Правовий режим необґрунтованих активів є свого роду додатковим обмеженням для публічних фізичних осіб. Натомість для звичайних суб`єктів така конструкція нехарактерна і невластива; законодавець не здійснює конструювання правового режиму необґрунтованих активів через використання конструкції недійсності. З урахуванням сутності та призначення конструкції недійсності правочину очевидно, що вона не розрахована на її використання при визнанні необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, оскільки в цьому разі достатньо спростувати презумпцію правомірності набуття права власності (частина друга статті 328 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 991/2396/22 (провадження № 61-8529св23)).
Згідно з ст.291 ЦПК суд визнає необґрунтованими активи, якщо судом на підставі поданих доказів не встановлено, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, щодо яких поданий позов про визнання їх необґрунтованими, були набуті за рахунок законних доходів.
При цьому положенням абз. 2 ч. 2 ст. 81 ЦПК визначено, що у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної ч. 2 ст. 290 цього Кодексу різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача.
У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони (ч. 4 ст. 89 ЦПК).
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність (ст. 12 ЦПК України). Зміст цього принципу розкривається в тому числі через те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При чому обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони. Тобто застосовується стандарт доказування «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence) або так званий баланс імовірностей (balance of probabilities). Тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж ні. Такий підхід при оцінці доказів становить процесуальну особливість інституту цивільної конфіскації.
Як доказування зв`язку суб`єкта декларування з активом (ствердження чи заперечення опосередкованого набуття його через третіх осіб), так і доказування необґрунтованості активу за вартісним критерієм, у кінцевому рахунку може зводитись не тільки і не стільки до надання кожною з протилежних сторін своєї сукупності доказів на підтвердження своєї позиції, які суд має зважити (співставити), і визначити ту сторону, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони, скільки до співставлення версій сторін, пояснення ними фактів, встановлених на підставі загальної сукупності доказів, наданих суду. Вирішення судом питання «переваги більш вагомих доказів» або «балансу імовірностей» в такому випадку може трансформуватися в питання - яка з протилежних версій сторін видається більш переконливою (правдоподібною) і такою, що заслуговує на довіру. Зазначене відповідає положенням ст.80, 89 ЦПК та не протирічить положенням ч.6 ст.81 ЦПК, яка передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КЦС ВС від 24 березня 2021 року у справі №320/4186/18, від 08 червня 2022 року у справі №757/18772/19-ц, п.81 постанови ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Отже, використаний в національній системі термін «більша переконливість доказів» означає, що існують розумні підозри вважати, що факт скоріше має місце. При цьому, вказаний стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
При вирішенні питання про визнання активів необґрунтованими для задоволення позовних вимог достатньою є підтверджена доказами сукупність фактичних обставин, з якими закон пов`язує набуття активів особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та відповідна різниця між їх вартістю та законними доходами.
Застосування для визнання необґрунтованих активів методів цивільного процесу пов`язане з покладенням на відповідача тягаря доказування обґрунтованості набуття майна. Власник активу має довести законність походження майна, а якщо має місце опосередковане набуття через третіх осіб, - спростувати свій зв`язок з цим активом. Доказ щодо балансу вірогідностей або високої ймовірності незаконного походження майна у сумісності з неможливістю власником цього майна довести протилежне достатній для перевірки критерію пропорційності відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням вищевикладеного, в межах даної справи суд, вирішуючи позовні вимоги по суті, за результатами змагального судового процесу на підставі переваги більш вагомих доказів має з`ясувати наступні обставини:
1) чи має суб`єкт, який за твердженням позивача набув необґрунтовані активи, статус особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;
2) чи поширюються на активи, про необґрунтованість яких стверджує позивач, положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів», який набрав чинності 28.11.2019;
3) чи наявний зв`язок активів, про необґрунтованість яких стверджує позивач, з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;
4) чи відбулося набуття особою активів, про необґрунтованість яких стверджує позивач, в один із способів, передбачених п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України, а саме:
(а) особою, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, безпосередньо у власність
(b) іншою фізичною або юридичною особою, якщо доведено, що
(і) таке набуття було здійснено за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування,
або
(ii) особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними;
5) чи можливо на підставі поданих доказів встановити, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, були набуті за рахунок законних доходів;
6) чи відповідають заявлені позивачем об`єкти ознакам активу у розумінні ч. 2 ст. 290 ЦПК України в контексті різниці між їх вартістю і законними доходами особи;
7) чи є сукупність доказів позивача більш переконливою порівняно з сукупністю доказів відповідачів.
Враховуючи, що позовні вимоги стосуються декількох об`єктів рухомого майна, які згідно з позицією позивача у різні періоди часу були набуті у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , враховуючи характер та вид такого майна, конкретні обставини його набуття, суд вважає за доцільне з`ясувати обставини, що позначені у п. 1-2 вище, одночасно щодо всіх спірних активів, а обставини, що позначені у п. 3-7 вище, - окремо щодо кожного спірного активу.
Зазначений спосіб викладення тексту судового рішення забезпечить надання рішенню лаконічності, логічної пов`язаності та достатньої обґрунтованості без зайвого, надмірного викладення тексту і його повторення, а також, у випадку не підтвердження статусу ОСОБА_2 як особи, уповноваженої на виконання функцій держави, чи не підтвердження можливості пред`явлення позову щодо спірного майна унеможливить встановлення інших обставин, що входять до юридичного складу, який використовується для оцінки активів як необґрунтованих.
4.1. Щодо наявності у ОСОБА_2 статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави, на момент стверджувального набуття спірних активів
З трудової книжки серії НОМЕР_6 , заведеної на ім`я ОСОБА_2 (Т. 2, а.с. 16-21), встановлено, що 09.06.2022 на підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області № 129-о від 09.06.2022 ОСОБА_2 був призначений на посаду головного державного інспектора Одеського відділу камеральних перевірок управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків ГУ ДПС в Одеській області.
У той же день, 09.06.2022, ОСОБА_2 склав присягу державного службовця, про що також зроблено відповідний запис у трудовій книжці.
28.06.2022 ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади на підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області № 146-о від 28.06.2022. Підставою для звільнення зазначається ч. 2 ст. 86 ЗУ «Про державну службу», а саме - згода сторін.
29.06.2022 на підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області № 147-о від 29.06.2022 ОСОБА_2 був призначений на посаду головного державного інспектора відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС в Одеській області. Цим же наказом ОСОБА_2 було присвоєно 6 ранг державного службовця.
21.11.2022 ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади на підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області № 1073-о від 21.11.2022. Підставою для звільнення зазначається ч. 2 ст. 86 ЗУ «Про державну службу», а саме - згода сторін.
22.11.2022 на підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області № 1079-о від 22.11.2022 (Т. 2, а.с. 14-15) ОСОБА_2 був призначений на посаду головного державного інспектора відділу планових перевірок оподаткування фізичних осіб, координації та інформаційно-аналітичного забезпечення управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС в Одеській області.
Після 22.11.2022 відомості про зміни в службовій діяльності ОСОБА_2 , у тому числі про її припинення, в трудовій книжці відсутні. 
Таким чином, з 09.06.2022 ОСОБА_2 обіймає посаду головного державного інспектора відповідного управління у складі ГУ ДПС в Одеській області, яка є посадою державної служби. Відповідно з 09.06.2022 ОСОБА_2 має правовий статус державного службовця.
Крім того, з наказів Державної податкової служби України (далі також - ДПСУ) № 712-о від 20.06.2022 та № 797-о від 27.06.2022 (Т. 2, а.с. 38-39) встановлено, що в період з 20.06.2022 по 28.06.2022 ОСОБА_2 виконував обов`язки начальника Головного управління ДПС в Одеській області з правом підпису фінансових документів.
З наказів ДПСУ № 819-о від 29.06.2022 та № 1745-о від 21.11.2022 (Т. 2, а.с. 40-41) встановлено, що в період з 30.06.2022 по 21.11.2022 ОСОБА_2 виконував обов`язки начальника Головного управління ДПС в Одеській області з правом підпису фінансових документів.
З наказів ДПСУ № 1765-о від 23.11.2022 та № 696-о від 20.06.2023 (Т. 2, а.с. 42-43) встановлено, що в період з 23.11.2022 по 03.07.2023 ОСОБА_2 виконував обов`язки начальника Головного управління ДПС в Одеській області з правом підпису фінансових документів.
З наказів ДПСУ № 763-о від 07.07.2023 та № 579-о від 24.05.2024 (Т. 2, а.с. 44-45) встановлено, що в період з 18.07.2023 по 27.05.2024 ОСОБА_2 виконував обов`язки начальника Головного управління ДПС в Одеській області з правом підпису фінансових документів.
З наказів ДПСУ № 704-о від 18.06.2024 та № 1468-о від 09.12.2024 (Т. 2, а.с. 46-47) встановлено, що в період з 19.06.2024 по 11.12.2024 ОСОБА_2 виконував обов`язки начальника Головного управління ДПС у Львівській області.
З наказів ДПСУ № 1574-о від 13.12.2024 та № 94-о від 17.01.2025 (Т. 2, а.с. 48-49) встановлено, що в період з 13.12.2024 по 17.01.2025 ОСОБА_2 виконував обов`язки начальника Головного управління ДПС у Львівській області.
Таким чином, в періоди з 30.06.2022 по 21.11.2022 (період, в межах якого було придбано актив № 1) та з 23.11.2022 по 03.07.2023 (період, в межах якого було придбано актив № 2) ОСОБА_2 також виконував обов`язки начальника Головного управління ДПС в Одеській області з правом підпису фінансових документів, посада якого також належить до категорії посад державної служби.
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 290 ЦПК України особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є особи, зазначені у пункті 1 та у підпункті "ґ" пункту 2 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".
Відповідно до пп. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є: особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, державні службовці.
Отже, у період набуття спірних активів ОСОБА_2 , обіймаючи посаду державної служби, мав правовий статус державного службовця та відповідно особи, уповноваженої на виконання функцій держави. Ця обставина учасниками справи не заперечується.
4.2. Щодо поширення на спірні активи положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів», який набрав чинності 28.11.2019
З матеріалів позовної заяви вбачається, що набуття активів № 1, 2 здійснювалося на підставі договорів купівлі-продажу, які були укладені 14.09.2022 та 16.02.2023 відповідно.
Таким чином правові підстави (відповідні договори) виникнення права власності на спірні активи, виникнення самого права власності на них, а також розрахунки за укладеними договорами здійснювалися у період перебування ОСОБА_2 на посаді державної служби та після 28.11.2019.
Позовні вимоги щодо активів № 1,2 пред`явлено з підстав, передбачених абз. 1 ч. 2 ст. 290 ЦПК України, відповідно до якого позов пред`являється щодо: активів, набутих після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів", якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у сімсот п`ятдесят і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, але не перевищує межу, встановлену статтею 368-5 Кримінального кодексу України.
З матеріалів позовної заяви вбачається, що стверджувана позивачем різниця між вартістю активів № 1, 2 та законними доходами ОСОБА_2 перевищує мінімальну межу у розмірі 1 505 250 грн, що передбачена абз. 1 ч. 2 ст. 290 ЦПК України, та не перевищує максимальну межу, що передбачена ст. 368-5 КК України станом на день набуття спірних активів.
На підставі зазначеного суд констатує, що відносно спірних активів № 1, 2 відповідно до ст. 290 ЦПК України може бути пред`явлено позов про визнання їх необґрунтованими та стягнення в дохід держави. У свою чергу, вказані активи підлягають стягненню в дохід держави, якщо за результатами судового розгляду буде встановлено недостатність законних доходів ОСОБА_2 для їх придбання, а також їх необґрунтованість, тобто наявність різниці, передбаченої абз. 1 ч. 2 ст. 290 ЦПК України.
4.3. Щодо необґрунтованості транспортного засобу марки Toyota Land Cruiser 200, номер кузова НОМЕР_1 , 2018 року випуску (актив № 1)
4.3.1. Щодо зв`язку активу № 1 з ОСОБА_2 та набуття ним зазначеного активу в один із способів, передбачених п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України
За приписами абз. 2 ч. 2 ст. 81 ЦПК України у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Чинне законодавство не розкриває поняття «зв`язок особи з активом», щодо якого ставиться питання про його необґрунтованість, не визначає критеріїв такого зв`язку. Разом з тим, в світлі обставин цієї справи мова йде про конкретні речі матеріального світу - транспортні засоби. Отже, при визначенні зв`язку активу, про необґрунтованість якого стверджує позивач, з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, необхідно дослідити правову та/або фактичну пов`язаність цієї особи з відповідним майном.
14.09.2022 між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого дів ОСОБА_8 , та ОСОБА_1 у територіальному сервісному центрі 5141 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5141/2022/3396477 (Т. 2, а.с. 76; а.с. 77-78), відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_5 зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки Toyota Land Cruiser 200, VIN-код та номер кузова НОМЕР_1 , 2018 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_7 .
Відповідно до п. 1.3 договору купівлі-продажу ОСОБА_1 підтвердила, що оглянула та ознайомилася з транспортним засобом, претензій щодо технічного стану та якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу не має.
Відповідно до п. 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу передача транспортного засобу ОСОБА_5 і його прийняття ОСОБА_1 здійснюється після повної оплати вартості майна. Право власності на транспортний засіб переходить до ОСОБА_1 з моменту підписання даного договору.
Відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу за домовленістю сторін ціна транспортного засобу була визначена в сумі 300 000 грн.
Сторонами справи не надано жодних документів, з яких би вбачалося проведення розрахунків між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на підставі зазначеного договору купівлі-продажу. Разом з тим, з відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів (Т. 2, а.с. 7-8, 52) встановлено, що 14.09.2022, тобто в день укладення договору купівлі-продажу, актив № 1 було перереєстровано на ім`я ОСОБА_1 як на нового власника транспортного засобу. При реєстрації автомобіля на нового власника було змінено державний номерний знак на НОМЕР_4 . Після цього 22.08.2023 державний номерний знак транспортного засобу було знову змінено на НОМЕР_8 . На момент подання позовної заяви в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів міститься запис про ОСОБА_1 як власника активу № 1.
Вищевикладені обставини дають можливість дійти висновку, що 14.09.2022 ОСОБА_1 набула право власності на актив № 1. Ці обставини стороною відповідача не заперечувалися.
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00050128109 від 19.03.2025 (Т. 2, а.с. 76; Т. 3, а.с. 3-5) встановлено, що 19 червня 2010 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ), було зареєстровано шлюб, про що Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис № 274. Відомості про припинення шлюбу в реєстрі актів цивільного стану відсутні.
Отже, з 19.06.2010 по момент подання позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. Відповідно актив № 1 було набуто ОСОБА_1 у період перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що зумовлює особливості правового регулювання їх майнового становища як подружжя.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
У постанові КЦС ВС від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18 зроблено висновок, що «наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя».
У п. 2.2 Рішення КСУ № 17-рп/2012 від 19.09.2012 зазначено про те, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю. 
Тобто, набуття майна у період перебування чоловіка та жінки в офіційно зареєстрованому шлюбі є самостійною та достатньою підставою для поширення на це майно презумпції спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки актив № 1 було набуто ОСОБА_1 у період перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , то з урахуванням вищевикладеного це свідчить про те, що актив № 1 було набуто у спільну сумісну власність подружжя.
У щорічній декларації за 2022 рік (Т. 2, а.с. 76; Т. 3, а.с. 56-68) ОСОБА_2 відобразив факт набуття його дружиною ОСОБА_1 транспортного засобу марки Toyota Land Cruiser 200, VIN-код та номер кузова НОМЕР_1 , загальною вартістю 300 000 грн.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження активом № 1 незалежно від факту його реєстрації за одним із подружжя.
Конструкція п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України та законодавча техніка викладення цього нормативного припису не дає підстав ототожнювати «набуття активу у власність особи, уповноваженої на виконання функцій держави» лише з ситуаціями, за яких така особа набуває певний актив у приватну власність. Відсутність конкретизації виду та типу власності, в яку можуть набуватися активи, орієнтує на те, що під набуттям активів у власність особи, уповноваженої на виконання функцій держави, слід розуміти як набуття їх у приватну власність, так і набуття у спільну (часткову або сумісну) власність.
Інше тлумачення наведених приписів створює ризик неефективності та недієвості інституту цивільної конфіскації, оскільки особи, уповноважені на виконання функцій держави, як такі, щодо яких застосовується цей правовий інститут, та як такі, що обізнані з вимогами антикорупційного законодавства, можуть навмисно використовувати спільну власність як спосіб обґрунтування законності походження відповідного майна.
У зв`язку з цим набуття активу № 1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у розумінні п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України є набуттям ОСОБА_2 , як особою, уповноваженою на виконання функцій держави, активу № 1 у власність, що, у свою чергу, є достатнім для констатації наявності правового зв`язку ОСОБА_2 з цим майном.
Сторона відповідача у відзивах на позовну заяву та запереченнях проти відповіді на відзиви (п. 2.2, 2.4 судового рішення) заперечувала зв`язок активу № 1 з ОСОБА_2 та факт набуття цього майна у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_6 . Заперечення відповідачів з цього приводу зводяться до того, що представником позивача не надано доказів надання ОСОБА_2 письмової згоди своїй дружині на придбання активу № 1, а також не надано доказів, що спірний актив було придбано за дорученням ОСОБА_2 або що останній фактично використовував транспортний засіб, міг вчиняти щодо нього дії, тотожні праву розпорядження цим майном. Крім того, сторона відповідача заперечувала з тих підстав, що представником позивача не надано доказів того, що актив № 1 було набуто ОСОБА_1 в інтересах сім`ї. Натомість сам ОСОБА_2 дізнався про актив № 1 лише після його набуття ОСОБА_1 .
Разом з тим, суд вважає наведені заперечення необґрунтованими, нелогічними та недоведеними з огляду на наступне.
Першочергово суд звертає увагу, що системне тлумачення положень ч. 2 ст. 81 ЦПК України та п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України дає можливість дійти висновку, що зв`язок (правова та/або фактична пов`язаність) особи, уповноваженої на виконання функцій держави, з певним активом за своїм значенням відповідає визначеним у п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України способам набуття активу у власність. У зв`язку з цим встановлення тих обставин, що спірний актив був набутий в один із способів, передбачених п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України, вказує на зв`язок активу з особою, уповноваженою на виконання функцій держави. Положеннями ЦПК України не передбачено обов`язку суду встановлювати наявність всіх обставин, про які зазначається у п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України.
У зв`язку з цим суд вважає необґрунтованим посилання відповідачів на те, що позивачем не доведено, що актив № 1 було придбано ОСОБА_1 за дорученням ОСОБА_2 або що ОСОБА_2 мав можливість вчиняти щодо активу № 1 дії, тотожні праву розпорядження цим майном. Стороною позивача було наведено достатньо фактичних обставин та надано на їх підтвердження достатню сукупність доказів, з яких вбачається, що актив № 1 було набуто у власність ОСОБА_2 у розумінні п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України, що вказує на його правовий зв`язок зі спірним майном. Ці обставини, у свою чергу, виключають необхідність встановлення обставин, які б вказували на набуття спірного майна за дорученням ОСОБА_2 чи вказували б на його можливість вчиняти щодо спірного майна дії, тотожні праву розпорядження цим майном.
У будь-якому випадку набуття активу № 1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до ст. 63 СК України створило для них рівні та взаємозалежні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Ті обставини, що ці правомочності не використовувалися одним із подружжя, не спростовує презумпцію спільної сумісної власності відповідного майна.
У контексті цього залишається також незрозумілим, чому ОСОБА_1 , будучи (за її твердженням) єдиним формальним та фактичним власником активу № 1, що був придбаний виключно нею, начебто користуючись цим майном протягом трьох років (з 2022 року), не надала суду жодних доказів, які б свідчили про її фактичну пов`язаність зі спірним транспортним засобом (зокрема, але не виключно, докази оплати ремонтів, паркування, страхування, штрафів, планових технічних обслуговувань та інші докази безпосереднього використання та утримання автомобіля) та сукупність яких була б більш вагома за сукупність доказів сторони позивача.
Тобто, сторона відповідача, стверджуючи про помилковість висновків сторони позивача щодо набуття активу № 1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також щодо зв`язку активу № 1 з ОСОБА_2 , маючи при цьому у своєму вільному користуванні та розпорядженні актив № 1 протягом декількох років, не надала жодного доказу на підтвердження своїх заперечень, а отже, і на спростування доводів та доказів сторони позивача. У зв`язку з цим підтвердити твердження сторони відповідача про номінальну участь ОСОБА_2 у придбанні активу № 1 (виникнення права власності лише внаслідок дії презумпції спільності майна подружжя) неможливо.
Твердження сторони відповідача про те, що актив № 1 було придбано ОСОБА_1 за кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності, лише підтверджують висновки суду про набуття активу № 1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а отже, і про набуття активу № 1 у власність ОСОБА_2 у розумінні п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України доходи, отримані одним із подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то їх використання при придбанні майна у період шлюбу лише підтверджує презумпцію спільності такого майна. Стороною відповідача не надано доказів того, що домовленістю подружжя, у тому числі оформленою договором, доходи ОСОБА_1 були віднесені до її особистої приватної власності.
Щодо доводів відповідачів з приводу того, що ОСОБА_2 не надавав згоду на набуття ОСОБА_1 активу № 1, а також з приводу того, що актив № 1 не використовувався в інтересах сім`ї, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 61, ч. 2, 3 ст. 65 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
У постанові КЦС ВС від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) було зроблено наступні висновки щодо правової природи та правового значення згоди одного з подружжя на укладення іншим договору: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
З наведеного вбачається, що для укладення договорів одним із подружжя, за яким відбувається розпорядження спільним сумісним майном подружжя (наприклад, використовуються грошові кошти для придбання іншого майна), законодавець вимагає вчинення іншим з подружжя одностороннього правочину у виді згоди на укладення такого договору. При цьому вимоги щодо письмової форми такого правочину передбачені лише на випадки, якщо договір, який укладається одним із подружжя, потребує нотаріального посвідчення та/або державної реєстрації, та/або стосується цінного майна. В усіх інших випадках надання згоди одним із подружжя може мати усну форму. Але у будь-якому випадку діє законодавчо встановлена презумпція надання одним із подружжя згоди на укладення відповідного договору.
Чинним актами цивільного законодавства не передбачено обов`язковості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу (ст. 657 ЦК України). Так само чинне законодавство не вимагає здійснення державної реєстрації такого договору, на відміну від державної реєстрації самого транспортного засобу та пов`язаних з ним дій, зокрема, переходу права власності (Розділ ІІ Положення про порядок ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ № 779 від 06.11.2020).
У зв`язку з цим вимоги щодо письмової форми надання згоди одним із подружжя на укладення іншим договору купівлі-продажу транспортного засобу, які передбачені ч. 3 ст. 65 СК України, стосуються лише випадків, коли транспортний засіб підпадає під поняття «цінного майна», яке з огляду на відсутність його законодавчого визначення зумовлює необхідність визначення «цінності» майна у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
При цьому законодавство не встановлює жодних правових наслідків на випадок, якщо односторонній правочин щодо надання згоди одним із подружжя був вчинений в усній формі всупереч законодавчо встановленим вимогам щодо його письмової форми. Враховуючи 1) поширеність в суспільстві підходу до врегулювання майнових відносин подружжя у неформалізований спосіб (без укладення договорів тощо), 2) практику укладення договорів купівлі-продажу транспортних засобів в сервісному центрі, що є можливим без отримання згоди іншого з подружжя за рахунок типової форми такого договору, суд вважає, що в таких випадках недотримання письмової форми щодо згоди одного з подружжя рівнозначно може вказувати як на те, що така згода не надавалася, так і на те, що така згода надавалася. Тому остаточне підтвердження того, що одним із подружжя була надана згода на розпорядження спільним майном, має здійснюватися з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, але не виключно, з урахуванням поведінки одного з подружжя щодо погодження такого правочину, використання набутого майна тощо.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 надавав письмову згоду на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу активу № 1, який з огляду на пояснення сторони відповідача передбачав необхідність розпорядження ОСОБА_1 спільним майном подружжя (грошовими коштами, які були доходами ОСОБА_1 від підприємницької діяльності). Проте з урахуванням зазначених висновків суду така ситуація рівнозначно може вказувати як на те, що така згода надавалася, так і на те, що така згода не надавалася.
Враховуючи, що ОСОБА_1 , будучи формальним власником активу № 1 з 2022 року, не надала жодного доказу на спростування зв`язку активу № 1 з ОСОБА_2 , зокрема, шляхом підтвердження виключно своєї формальної та фактичності пов`язаності зі спірним транспортним засобом, а ОСОБА_2 не надав доказів того, що він заперечував проти укладення договору купівлі-продажу активу № 1, вимагав визнання цього договору недійсним з підстав ненадання ним згоди на його укладення або вимагав повернення спільних грошових коштів, витрачених без його згоди, як і не надав доказів того, що після набуття ОСОБА_1 цього транспортного засобу він не погоджував набуття цього майна, суд доходить висновку, що обставини, за яких актив № 1 купується ОСОБА_1 у 2022 році за спільні кошти подружжя начебто без згоди ОСОБА_2 і це майно зберігається у складі майна подружжя протягом тривалого часу, вказують на те, що придбання активу № 1 було спільним рішенням подружжя ОСОБА_6 .
Стороною відповідача не доведено існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-яких формалізованих та/або неформалізованих домовленостей щодо використання ОСОБА_1 спільних коштів та щодо правового режиму набутого ОСОБА_1 майна. 
У той же час, встановлені судом фактичні обставини, включно з ненаданням стороною відповідача доказів на підтвердження своїх доводів, вказують також на те, що відсутність письмової згоди ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу активу № 1, що сторона відповідача намагається використати для спростування зв`язку активу № 1 з ОСОБА_2 , пов`язана виключно з типовою формою договору купівлі-продажу активу № 1, який укладався в територіальному сервісному центрі та який не розрахований на випадки набуття транспортних засобів у спільну сумісну власність.
Вказані висновки підтверджуються тим, що при укладенні 16.06.2020 ОСОБА_1 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 32214870001:01:016:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 10, а.с. 89-91), ОСОБА_2 вже надавав нотаріально посвідчену згоду на укладення цього договору, хоча як вказана земельна ділянка, так і в подальшому збудований на ній житловий будинок були зареєстровані за ОСОБА_1 як її приватна власність (Т. 10, а.с. 87-88).
У зв`язку з цим суд вважає недоведеними ті обставини, що ОСОБА_2 не надавав ОСОБА_1 згоду на укладення нею договору купівлі-продажу активу № 1. У будь-якому випадку суд вкотре звертає увагу, що набуття майна у спільну сумісну власність подружжя пов`язується виключно з фактом перебування осіб в офіційно зареєстрованому шлюбі, що є достатнім юридичним фактом для поширення режиму спільності на майно. Можливе розпорядження ОСОБА_1 спільними грошовими коштами без згоди ОСОБА_2 для придбання активу № 1, рівно як і придбання ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 активу № 1, не спростовують режиму спільності спірного транспортного засобу як такого, що був набутий ними в період перебування в шлюбі.
Доводи сторони відповідача про те, що позивачем не доведено використання активу № 1 в інтересах сім`ї ОСОБА_6 , суд також вважає необґрунтованими. Суд переконаний, що неможливо пояснити перебування активу № 1 у складі майна подружжя ОСОБА_6 протягом трьох років інакше, аніж так, що це майно використовується в інтересах подружжя ОСОБА_6 . У будь-якому випадку сторона відповідача не надала жодного доказу, що актив № 1 використовувався в цілях, які не пов`язані з інтересами сім`ї. Ба більше, ОСОБА_1 пояснила, що актив № 1 використовувався дітьми, що додатково ставить під сумнів зазначені доводи відповідачів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обставин, які б свідчили про те, що актив № 1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 у розумінні ст. 57 СК України, не встановлено.
З урахуванням цього судом встановлено зв`язок активу № 1 з ОСОБА_2 , а також набуття ним активу № 1 у власність як в один із способів, що передбачений п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України.
4.3.2. Щодо набуття активу № 1 за рахунок законних доходів
Відповідно до ст. 291 ЦПК України суд визнає необґрунтованими активи, якщо судом на підставі поданих доказів не встановлено, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, щодо яких поданий позов про визнання їх необґрунтованими, були набуті за рахунок законних доходів.
З наведеного вбачається, що навіть якщо на підставі поданих доказів встановлено, що доходів суб`єкта декларування вистачало для придбання спірного майна, однак не встановлено набуття таких доходів із законних джерел, то актив, придбаний за рахунок незаконних (непідтверджених) доходів, є необґрунтованим.
Відповідно до п. 5 ч. 8 ст. 290 ЦПК України термін "законні доходи" означає доходи, правомірно отримані особою із законних джерел, зокрема джерел, визначених пунктами 7 і 8 частини першої статті 46 Закону України "Про запобігання корупції".
Відповідно до п. 7, 8 ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, аліменти, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки, а також соціальні виплати та субсидії у разі виплати їх у грошовій формі та інші доходи; наявні у суб`єкта декларування або членів його сім`ї грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках або які зберігаються у банку, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, поворотна фінансова допомога, надана третім особам, та кошти, які не сплачені третіми особами і строк сплати яких настав відповідно до умов правочину або рішення суду, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах.
При цьому враховуючи еквівалентний характер грошей (грошових активів), неможливість множинного витрачання однієї й тієї ж суми коштів, а також зміст та форму декларації, що подається особою, уповноваженою на виконання функцій держави до НАЗК в електронній формі, суд дійшов висновку, що доходи попередніх періодів в будь-якому випадку трансформуються або в (1) активи та видатки, які підлягають декларуванню в наступному році (придбані об`єкти нерухомості, об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно, цінні папери, корпоративні права, нематеріальні активи, наявні (накопичені) грошові активи, видатки, що перевищують поріг декларування), або у (2) видатки чи придбане рухоме майно, які за своєю вартістю не досягають порогу декларування. Тобто доходи усіх попередніх періодів поглинаються даними декларації за наступний звітний період або є такими, що витрачені на дрібні («допорогові») придбання. Тому задекларовані доходи різних періодів не можуть додаватися між собою для цілей перевірки обґрунтованості активу за вартісним критерієм.
Крім того, при перевірці обґрунтованості активів суд буде виходити з реальної фінансової спроможності подружжя ОСОБА_6 придбати активи за законні доходи. Це означає, що для обґрунтування можливості придбати актив (активи), що є предметом позову у справах цієї категорії, не можуть враховуватися (всупереч законам логіки, арифметики) двічі: (1) фактично здійснені видатки (безповоротного характеру) на проживання та інші цілі, підтверджені документально; (2) не витрачені на момент придбання спірного активу грошові активи відповідача (заощадження, кошти на рахунках, вклади тощо).
Аналогічні висновки викладено в постанові АП ВАКС від 14.12.2022 у справі № 991/366/22 (провадження № 22-ц/991/5/22).
Вирішення питання достатності законних доходів для придбання активу взаємопов`язано з питанням вартості набуття такого активу. Так, відповідно до ч. 3 ст. 290 ЦПК України для визначення вартості активів, зазначених у частині другій цієї статті, застосовується вартість їх набуття, а у разі їх набуття безоплатно чи за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, мінімальна ринкова вартість таких або аналогічних активів на дату набуття.
Таким чином, за загальним правилом визначення достатності законних доходів особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, для придбання активу здійснюється в залежності від вартості набуття такого активу, яка у більшості випадків фіксується у відповідних договорах. У випадку відсутності заперечень щодо вартості набуття такого активу підстави для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості відсутні.
Лише у тих випадках, коли вартість набуття майна, що визначена у договорі, є нижчою за мінімальну ринкову вартість, або коли набуття майна здійснювалося безоплатно, є підстави для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості такого або аналогічного активу на дату його набуття.
У межах даної справи між сторонами наявний спір, зміст якого полягає в тому, що сторона позивача вважає, що зазначена в договорі купівлі-продажу вартість активу № 1 є значно нижчою за мінімальну ринкову вартість такого або аналогічного йому активу, у зв`язку з чим наявні підстави для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості, а сторона відповідача переконана в тому, що визначена у договорі вартість активу № 1 є обґрунтованою та відповідає умовам ринку транспортних засобів, у зв`язку з чим для визначення достатності доходів подружжя ОСОБА_6 для придбання активу № 1 має застосовуватися саме вартість його набуття. 
Оскільки сторони справи мають різні підходи до визначення вартості активу № 1 і в залежності від цього будують свої доводи щодо достатності/недостатності законних доходів подружжя ОСОБА_6 для придбання спірного транспортного засобу, то вирішення зазначеного спору буде безумовно впливати на вирішення основного питання щодо достатності законних доходів для придбання транспортного засобу.
Щодо наявності підстав для визначення та застосування мінімальної ринкової вартості активу № 1
Першочергово суд звертає увагу, що ані положення ст. 290-292 ЦПК України, які вміщують в собі основний масив правового регулювання визнання активів необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави, ані будь-які інші акти чинного законодавства не розкривають значення мінімальної ринкової вартості та порядку її визначення для даної категорії справ. 
На думку суду, відсутність законодавчої дефініції та методології визначення мінімальної ринкової вартості не є перешкодою для застосування положень ч. 3 ст. 290 ЦПК України і не вказує на те, що має застосовуватися лише договірна вартість спірних активів. Це свідчить лише про те, що сторони справи наділені необмеженим обсягом процесуальних можливостей щодо надання доказів з метою доведення/спростування як обставин набуття активів за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, так і самої вартості спірних активів. Суд, вирішуючи спір по суті, здійснюючи оцінку всіх фактичних обставин та наданих сторонами доказів, у тому числі на підтвердження/спростування вартості спірних активів, уповноважений з`ясувати обставини набуття майна за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, та, у випадку встановлення цих обставин, застосувати мінімальну ринкову вартість спірного майна, яка вбачається з більш вагомих доказів сторони по справі.
Вказаний висновок логічно випливає з положень ч. 2 ст. 89, ст. 110 ЦПК України, відповідно до яких жоден доказ, у тому числі висновок експерта, не має наперед встановленої сили для суду, а кожен доказ як окремо, так і в сукупності оцінюється судом з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення спору по суті. Тому навіть при умові існування законодавчо встановленої методики визначення мінімальної ринкової вартості активів відповідні висновки суб`єктів оціночної діяльності та/або експертів щодо визначення такої вартості не будуть мати беззаперечного та безумовного значення для суду і будуть оцінюватися лише у сукупності з іншими доказами. 
У будь-якому випадку положення чинного законодавства, які стосуються визначення ринкової вартості майна, дають можливість розтлумачити поняття мінімальної ринкової вартості, про яке зазначається в ч. 3 ст. 290 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього ж Закону методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.
Відповідно до п. 3, 4 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого Постановою КМУ № 1440 від 10.09.2003, ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.
Оцінка майна проводитися з дотриманням принципів корисності, попиту і пропонування, заміщення, очікування, граничної продуктивності внеску, найбільш ефективного використання. Зміст цих принципів викладено у п. 5-10 вказаного Національного стандарту.
Відповідно до п. 1.6 Розділу І Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Фондом державного майна України та Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24.11.2003 (далі також - Методика № 142/5/2092 від 24.11.2003), ринкова вартість КТЗ (його складників) - вартість, за яку можливе відчуження КТЗ (його складників) на ринку подібного КТЗ (його складників) на дату оцінки за договором, укладеним між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.
Вищевикладене у своїй сукупності дає можливість стверджувати, що суд, встановивши при розгляді даної категорії справ, що спірний актив був набутий за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, повинен застосувати ту мінімальну ринкову вартість активу, яка вбачається з більш вагомих доказів сторони справи, які, у свою чергу, з урахуванням фактичних обставин справи та характеристик спірного майна повинні вказувати на те, що така вартість активу на дату його набуття за реальних ринкових умов була найменшою з усіх можливих.
Тобто з урахуванням вказаних обставин суд на основі переваги більш вагомих доказів має застосувати мінімальну (найнижчу) вартість, за яку можливе розумне відчуження спірного майна або аналогічного йому майна на дату його набуття особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за угодою між покупцем та продавцем за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.
З викладених підстав суд відхиляє заперечення сторони відповідача щодо неможливості визначення мінімальної ринкової вартості активу № 1 через відсутність методики визначення такої вартості. Сторона відповідача, заперечуючи проти того, що спірний актив був набутий за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, має можливість доводити обґрунтованість та реальність договірної вартості такого активу будь-якими належними, допустимими доказами, а не тільки висновками експерта чи суб`єкта оціночної діяльності. 
За допомогою Єдиного вікна для міжнародної торгівлі Єдиного державного інформаційного веб-порталу Державної митної служби України (веб-доступ https://cabinet.customs.gov.ua/vincheck) встановлено, що транспортний засіб з VIN-кодом НОМЕР_1 був ввезений на митну територію України 07.05.2018 та задекларований на підставі митної декларації № UA125160/2018/542655.
У матеріалах справи міститься митна декларація № UA125160/2018/542655 (Т. 2, а.с. 120-121; Т. 4, а.с. 2-3), з якої вбачається, що 07.05.2018 на митну територію України було ввезено 36 товарів (транспортних засобів), серед яких під № 26 значиться транспортний засіб Toyota Land Cruiser 200, номер кузова НОМЕР_1 , 2018 року випуску, тобто актив № 1. Вантажоодержувачем товару значиться підприємство з іноземними інвестиціями «ТОЙОТА-УКРАЇНА», митна вартість товару визначена в сумі 50 950 доларів США, що відповідно до зафіксованого в декларації обмінного курсу (26,30552200) та з урахуванням проведеного коригування дорівнює 1 344 769,62 грн.
Тобто, вартість активу № 1 при його ввезенні на територію України та до моменту початку продажу офіційним дилером вже становила 50 950 доларів США, що за обмінним курсом на той момент становило 1,3 млн грн.
Аналізом відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів (Т. 2, а.с. 52) встановлено, що вже 02.11.2018, тобто через півроку з моменту ввезення на територію України, актив № 1 було зареєстровано на першого власника - ОСОБА_5 , а 14.09.2022, через чотири роки з моменту його придбання першим власником, актив № 1 було відчужено на користь ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_1 є другим офіційним власником спірного транспортного засобу, поставленого на територію України офіційним дилером.
З консультації № 57-2/25 від 24.03.2025, наданої суб`єктом оціночної діяльності ПП «Ажіо» на запит прокурора (Т. 2, а.с. 110-117), вбачається, що мінімальна ринкова вартість активу № 1 з урахуванням припущень та застережень, виходячи з найбільш песимістичних уявлень про характеристики транспортного засобу, станом на 14.09.2022 складала 64 462,70 доларів США, тобто 2 357 300 грн.
З листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 8887/6717-3-25/54 від 29.04.2025 (Т. 10, а.с. 127) вбачається, що довідкова ціна активу № 1, з врахуванням цінових даних довідника «Бюлетень автотоварознавця № 125, 2022» для КТЗ, який перебуває у технічно справному стані, є комплектним та укомплектованим, не потребує ремонту тощо, станом на 14.09.2022 складала 2 648 690 грн.
З листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України № 54350-2025 від 11.04.2025 (Т. 4, а.с. 322) вбачається, що в інформаційній підсистемі «Дорожньо-транспортна пригода» інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» відсутні відомості про дорожньо-транспортні пригоди за участі активу № 1.
З листа ТОВ «ІНТЕРНЕТ-РЕКЛАМА РІЯ» № 46/ІРР від 22.01.2025 (Т. 2, а.с. 122-124) та роздруківок з відповідної інтернет-платформи (Т. 10, а.с. 82-86) встановлено, що актив № 1 тричі пропонувався до продажу: 1) 04.10.2021 за ціною 75 000 доларів США з пробігом 48 тис. км; 2) 26.12.2021 за ціною 75 900 доларів США з пробігом 52 тис. км; 3) 25.01.2022 за ціною 76 500 доларів США з пробігом 54 тис. км. При цьому з роздруківок із сайту вказаної інтернет-платформи вбачається, що станом на 25.01.2022 актив № 1 перебував у технічно справному стані та не мав явних пошкоджень, а його вартість за обмінним курсом на той момент становила близько 3 140 090 грн.
Таким чином, менше ніж за 9 місяців до моменту придбання активу № 1 ОСОБА_1 його вартість на ринку колісних транспортних засобів становила 3 140 090 грн, а пробіг дорівнював 54 тис. км, що з урахуванням початку експлуатації транспортного засобу в кінці 2018 року є незначним показником та виключає можливість існування суттєвих пошкоджень і необхідності проведення значних, дороговартісних ремонтних робіт, та, як наслідок, можливість суттєвого зменшення ринкової вартості транспортного засобу.
Разом з тим, 14.09.2022 актив № 1 було придбано ОСОБА_1 за ціною 300 000 грн, що на вказаний момент згідно з офіційним валютним курсом Національного банку України (36,5686) становило 8 203 доларів США. Тобто, менше ніж за 9 місяців вартість активу № 1 зменшилася на 68 297 доларів США (76 500 доларів США - 8 203 доларів США) або на 2 840 090 грн (3 140 090 грн - 300 000 грн).
З наявних матеріалів справи та відкритих відомостей мережі Інтернет вбачається, що актив № 1 є автомобілем вищого (преміального) класу, не належить до автомобілів масового користування, хоча і користується більшим попитом, ніж автомобілі люксового класу. Актив № 1 обладнаний дизельним двигуном на 4,4 л, потужністю 183 кВт, має автоматичну коробку перемикання передач, характеризується підвищеною прохідністю, адаптованістю до змішаних дорожніх умов. Крім того, автомобілі марки Toyota характеризуються тривалою стабільністю своєї ціни на ринку колісних транспортних засобів. У зв`язку з цим зменшення вартості такого транспортного засобу на 89% протягом дев`яти місяців виглядає неправдоподібно.
Стороною відповідача в якості доказів, що підтверджують обґрунтованість визначеної у договорі вартості активу № 1, надано діагностичний лист № с000004424 від 06.09.2022, складений ТОВ «ОДЕСАКАСТОМС», а також довідку розрахунку вартості переліку робіт, зазначених в діагностичному листі (Т. 10, а.с. 12, 21, 33; документи містяться в електронній формі в ЄСІКС). Зі змісту вказаних документів вбачається, що станом на 06.09.2022, тобто за 8 днів до моменту придбання ОСОБА_1 , актив № 1 мав певні зауваження щодо його технічного стану та потребував проведення капітального ремонту або заміни двигуна. Вартість нового двигуна та робіт з його заміни складала 2 206 000 грн. Загальна вартість всіх ремонтних робіт та запчастин складала 2 493 800 грн (з урахуванням вартості двигуна та робіт щодо його заміни). Проте зазначені докази суд оцінює критично з огляду на наступне.
Діагностичний лист № с000004424 від 06.09.2022 містить відомості про його створення автосервісом ТОВ «ОДЕСАКАСТОМС», однак при цьому вказаний документ не містить належної печатки юридичної особи, підпису уповноваженого співробітника, який складав цей документ, а також відомостей про особу замовника діагностичних робіт, а найголовніше - відомостей про вартість ремонтних робіт, проведення яких потребує актив № 1. Крім того, тільки цей документ та зафіксовані в ньому відомості не дають можливості підтвердити, що огляд та діагностика активу № 1 дійсно були здійснені співробітником автосервісу та/або оплачені замовником, наприклад, відсутні відомості про виписування відповідного наряду співробітнику автосервісу, виконання цього наряду та/або виставлення рахунку на оплату вартості робіт щодо огляду та діагностики автомобіля, а також оплати такого рахунку тощо.
Вищевикладені недоліки діагностичного листа позбавляють суд можливості покладатися на відомості цього документа як достовірні та, як наслідок, встановити, що актив № 1 дійсно оглядався та проходив діагностику, дійсно мав зазначені технічні недоліки, які потребували проведення ремонтних робіт, а отже, і підтвердити обґрунтованість зменшення вартості транспортного засобу через начебто виявлені технічні недоліки. Стороною відповідача не надано будь-яких інших доказів на підтвердження обставин, викладених в діагностичному листі № с000004424 від 06.09.2022, а також доказів, за допомогою яких можна було б усунути недоліки зазначеного документа.
У свою чергу довідка розрахунку вартості переліку робіт складена на основі діагностичного листа № с000004424. Сама довідка не містить відомостей про юридичну особу та/або фізичну особу, яка склала цей документ, однак містить печатку з найменуванням автосервісу «Club911» та адресою його місцезнаходження (м. Одеса, вул. Стовбова, 15г), а також рукописні позначення, серед яких, ймовірно, підпис працівника автосервісу, а також застереження, що ця довідка не є платіжним документом.
При дослідженні змісту зазначеного документа судом також встановлено, що довідка не містить дати її створення, внаслідок чого неможливо встановити дату, станом на яку визначалася вартість ремонтних робіт, зазначених в діагностичному листі № с000004424. У зв`язку з цим на основі цього доказу неможливо однозначно стверджувати, що саме станом на вересень 2022 року, коли начебто проводилась діагностика активу № 1 та коли актив № 1 був придбаний ОСОБА_1 , спірний транспортний засіб потребував проведення ремонту загальною вартістю 2 493 800 грн.
Крім того, з відкритих відомостей мережі Інтернет судом встановлено, що автосервіс «Club911», що розташований за адресою м. Одеса, вул. Стовбова, 15г, спеціалізується виключно на автомобілях марки Porsche і Range Rover, а не на автомобілях марки Toyota, яким є актив № 1. 
Оскільки діагностичний лист ТОВ «ОДЕСАКАСТОМС» № с000004424 від 06.09.2022 оцінюється судом як неналежний та недостовірний доказ, а довідка розрахунку вартості переліку робіт складена іншим автосервісом, що спеціалізується на ремонті зовсім інших автомобілів, у невстановлений час та на основі зазначеного діагностичного листа, то суд не може враховувати зазначені документи в якості доказів, які підтверджують обґрунтованість договірної вартості активу № 1.
Ба більше, сторона відповідача, вільно володіючи та користуючись активом № 1 протягом трьох років, начебто купуючи транспортний засіб у незадовільному технічному стані та здійснюючи його капітальний ремонт, не надала жодного доказу на підтвердження того, що 1) відносно активу № 1 після його придбання ОСОБА_1 проводилися хоч якісь ремонтні роботи, у тому числі капітальний ремонт двигуна чи його заміна, 2) ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 здійснювали хоч якісь витрати на проведення ремонтних робіт щодо активу № 1. Тобто, сторона відповідача, стверджуючи про обґрунтованість вартості набуття активу № 1 як такого, що перебував у незадовільному технічному стані та потребував значних грошових вкладень для проведення ремонту, не надала жодного доказу на підтвердження цих обставин, окрім як діагностичного листа, який сам по собі ці обставини підтвердити не може.
Загалом пояснення сторони відповідача щодо вартості набуття ОСОБА_1 активу № 1, окрім того, що не підтверджені доказами, є нелогічними, оскільки малоймовірною є ситуація, за якої ОСОБА_1 придбала транспортний засіб, який потребував проведення капітального ремонту, вартість якого складала майже вартість аналогічного вживаного транспортного засобу (2,4 млн грн), і поставила на такий автомобіль дороговартісний державний номерний знак - НОМЕР_4 . Досить малоймовірною є також ситуація, за якої автомобіль преміум-класу без понаднормового пробігу (навіть з надзвичайно малим пробігом за 4 роки експлуатації), без участі в дорожньо-транспортних пригодах почав потребувати проведення дороговартісного капітального ремонту саме перед придбанням його ОСОБА_1 , яка є дружиною суб`єкта декларування.
Сукупність вищевикладених обставин дає можливість виснувати, що актив № 1 як 1) транспортний засіб преміум-класу із задовільними технічними характеристиками, які не притаманні автомобілям масового використання, 2) як транспортний засіб, що був ввезений на територію України офіційним дилером за ціною 1 344 769,62 грн; 3) як транспортний засіб, що мав лише одного власника перед набуттям автомобіля у власність ОСОБА_1 ; 4) як транспортний засіб, що не потрапляв в дорожньо-транспортні пригоди, на момент набуття мав низький пробіг, був комплектним, укомплектованим, перебував у нормальному технічному стані; 5) як транспортний засіб, що за 9 місяців до моменту його придбання ОСОБА_1 пропонувався до продажу за 3 140 090 грн, з урахуванням наданих позивачем доказів, з урахуванням недоведеності відповідачами незадовільного технічного стану цього транспортного засобу, за умов, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо, розумно і без примусу, не міг продаватися та купуватися за 300 000 грн, оскільки така його вартість є невиправдано низькою. 
Тобто, актив № 1 набуто ОСОБА_1 за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, у зв`язку з чим суд не може враховувати договірну вартість спірного активу для обрахунку достатності законних доходів подружжя ОСОБА_6 і повинен для цих цілей застосовувати мінімальну ринкову вартість активу № 1.
Суд не погоджується з доводами сторони відповідача щодо неможливості врахування консультації № 57-2/25 від 24.03.2025, наданої суб`єктом оціночної діяльності ПП «Ажіо» (Т. 2, а.с. 110-117), як доказу мінімальної ринкової вартості активу № 1. За результатами судового розгляду встановлено, що письмова консультація складена в межах законодавчо передбаченої форми оціночної діяльності (ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»), а сама консультація проведена ОСОБА_10 , яка на момент оцінки мала кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, у тому числі за напрямком 1.3 «Оцінка колісних транспортних засобів». У свою чергу, ПП «Ажіо», в якому оцінювач ОСОБА_10 провадила свою діяльність, мало сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, який дозволяв його оцінювачам проводити практичну оціночну діяльність, зокрема, за напрямком 1.3 «Оцінка колісних транспортних засобів». Відомості про оцінювача ОСОБА_10 та суб`єкта оціночної діяльності ПП «Ажіо» містяться в Державному реєстрі оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності (веб-доступ: https://www.spfu.gov.ua/ua/content/spf-estimate-registers.html). 
З самої консультації вбачається, що мінімальна ринкова вартість активу № 1 визначалася за допомогою порівняльного підходу як середня ринкова вартість такого автомобіля (встановлена на основі даних обмеженого ринку колісних транспортних засобів) із застосуванням коефіцієнту коригування на рік випуску та відсотка додаткового зменшення залежно від умов догляду, експлуатації та зберігання транспортного засобу. При цьому відсоток додаткового зменшення хоча і визначався оцінювачем з певними припущеннями та застереженнями, але останні ґрунтувалися на найбільш песимістичних уявленнях про характеристики активу № 1, які впливали на його вартість в бік зменшення. Тобто фактично оцінювачем було відкориговано середню ринкову вартість активу № 1 шляхом її зменшення до найменшого (мінімального) рівня вартості продажу автомобіля в реальних ринкових умовах станом на 14.09.2022.
Висновки оцінювача та проведені ним дії з визначення мінімальної ринкової вартості відповідають положенням Методики № 142/5/2092 від 24.11.2003, а також узгоджуються зі змістом мінімальної ринкової вартості, про яку йдеться у ч. 3 ст. 290 ЦПК України. Крім того, суд звертає увагу, що для проведення коригування середньої ринкової вартості активу № 1 в бік її зменшення оцінювач застосовував формулу, передбачену п. 7.3 Методики № 142/5/2092 від 24.11.2003. Хоча ця формула і передбачена для визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу, визначення складових цієї формули на рівні, який суттєво коригує ринкову вартість в бік її зменшення, фактично дало можливість встановити найменшу (мінімальну) ринкову вартість продажу активу № 1 станом на 14.09.2022.
Таким чином, консультація ПП «Ажіо» № 57-2/25 від 24.03.2025 складена належним суб`єктом у встановленому законом порядку та шляхом застосування затвердженої методики оцінки колісних транспортних засобів з коригуванням отриманих результатів в цілях консультації - визначення найменшої (мінімальної) ринкової вартості продажу активу № 1 станом на 14.09.2022. Підстав сумніватися у належності, допустимості та достовірності цього доказу судом не встановлено, а стороною відповідача не доведено.
Суд не заперечує доводи сторони відповідача щодо можливості сторін договору самостійно та вільно визначати вартість об`єкта купівлі-продажу, однак вважає, що такі доводи підлягають наступній суттєвій деталізації.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Вказане положення корелює з такою засадою цивільного законодавства як свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 627 ЦК України). Однак свобода договору не є абсолютною та може піддаватися законодавчо встановленим обмеженням.
Аналіз змісту ч. 1 ст. 627 ЦК України дає можливість дійти висновку, що обмеженнями, які визначають рамки свободи договору, є, зокрема, вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимоги розумності та справедливості.
Однією з основних вимог цивільного законодавства є принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова КЦС ВС від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14).
Таким чином, хоча сторони договору мають свободу у визначенні умов укладеного між ними договору, зокрема, щодо ціни продажу певного майна, однак цивільне законодавство орієнтує таких сторін на те, що визначення умов договору має відбуватися з урахуванням вимог добросовісності, розумності та справедливості.
Крім того, цивільно-правові відносини, які опосередковують обіг речових прав на рухоме майно (зокрема, транспортні засоби), паралельно супроводжуються рядом інших відносин публічного характеру, зокрема, податковими відносинами, для яких суттєве значення має реальна ринкова вартість такого майна. Ці обставини вкотре вказують на те, що свобода сторін договору у визначенні вартості об`єкта нерухомості є обмеженою.
Враховуючи вищевикладені обставини та висновки, що були встановлені та зроблені судом вище, суд також доходить висновку, що визначена у договорі купівлі-продажу активу № 1 його вартість не характеризується ознаками добросовісності, розумності та справедливості, оскільки не відповідає реальному змісту економічних відносин обігу речових прав на таке майно, які опосередковує такий договір купівлі-продажу.
Отже, судом встановлено, що актив № 1 було набуто за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, що вказує на наявність підстав для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості активу № 1.
Повідомлення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 3038-34-25 від 08.07.2025 (Т. 10, а.с. 154-155) про неможливість надання висновку транспортно-товарознавчого дослідження, яке було надано стороною відповідача в якості доказу неможливості визначення та застосування мінімальної ринкової вартості активу № 1, вищевикладені висновки суду не спростовує.
Доводи сторони відповідача щодо негативного впливу повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України на ринок колісних транспортних засобів, у тому числі зменшення ринкової вартості транспортних засобів внаслідок зменшення попиту на них, заслуговують на увагу, однак, на переконання суду, ці обставини не могли призвести до втрати спірним активом 89% своєї ринкової вартості, зменшивши останню до 300 000 грн. Якщо станом на лютий-березень 2022 року в м. Одесі ринок рухомого і нерухомого майна міг характеризуватися своєрідним розпродажем майна за нижчою ціною, оскільки відбувалися активні бойові дії, за результатами яких збройні сили держави-агресора окупували Херсонську, частину Миколаївської областей і наближалися до Одеської області, то станом на вересень 2022 року зазначені процеси на ринку мали або припинитися, або відбуватися в меншій мірі у зв`язку з поступовою зупинкою лінією фронту та стабілізацією суспільно-політичною обстановки, яка значно покращилася внаслідок деокупації Миколаївської та частини Херсонської областей у листопаді 2022 року.
Щодо мінімальної ринкової вартості активу № 1
Судом встановлено, що договірна вартість активу № 1 є нижчою за його мінімальну ринкову вартість, а тому не може бути застосована для обрахунку достатності законних доходів подружжя ОСОБА_6 для придбання спірного автомобіля. У зв`язку з цим виникає потреба у застосуванні мінімальної ринкової вартості активу № 1.
Оскільки сторона відповідача не надала власних доказів щодо мінімальної ринкової вартості активу № 1, то в цілях ч. 3 ст. 290 ЦПК України суд застосовує мінімальну ринкову вартість активу № 1, яка вбачається з доказів сторони позивача.
У цьому аспекті суд враховує лише доказ позивача у виді консультації ПП «Ажіо» № 57-2/25 від 24.03.2025 (Т. 2, а.с. 110-117). Суд не може врахувати лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 8887/6717-3-25/54 від 29.04.2025 (Т. 10, а.с. 127), оскільки в цьому листі зазначено довідкову ціну активу № 1, а не його мінімальну ринкову вартість, а також не описано процес оціночного дослідження та мотивів, на підставі яких зроблено висновки про вартість автомобіля, у зв`язку з чим неможливо встановити яким чином визначалася ціна автомобіля та чи є вона найменшою (мінімальною) його вартістю. Крім того, довідкова вартість активу № 1, що визначена Київським науково-дослідним інститутом є більшою за мінімальну ринкову вартість цього активу, що визначена в консультації ПП «Ажіо».
У зв`язку з цим суд доходить висновку, що станом на 14.09.2022 мінімальна ринкова вартість активу № 1 з урахуванням всіх встановлених обставин, характеристик спірного транспортного засобу, принципів розумності, добросовісності, справедливості, економічної розсудливості не могла бути меншою, ніж 2 357 300 грн.
На переконання суду, вартість активу № 1 в сумі 2 357 300 грн станом на 14.09.2022 була найменшою з усіх можливих вартостей цього або аналогічного колісного транспортного засобу, що відповідає змісту мінімальної ринкової вартості, про яку йдеться у ч. 3 ст. 290 ЦПК України.
У зв`язку з цим при визначенні достатності законних доходів подружжя ОСОБА_6 для придбання активу № 1 суд виходить з того, що мінімальна ринкова вартість цього транспортного засобу становила 2 357 300 грн.
Щодо достатності законних доходів подружжя ОСОБА_6 для придбання активу № 1 за його мінімальною ринковою вартістю в розмірі 2 357 300 грн
Доходи за 2022 рік
З декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, поданої ОСОБА_2 за 2022 рік (Т. 2, а.с. 76, Т. 3, а.с. 56-68), станом на 31.12.2022 ОСОБА_2 відобразив наступне майнове становище.
Об`єкти нерухомості: 1) квартира за адресою: АДРЕСА_2 , площею 63 квадратних метри, набута 24.12.2002 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 2) земельна ділянка з кадастровим номером 3221487001:01:016:0007 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1502 квадратних метри, набута 16.06.2020 у власність ОСОБА_1 ; 3) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 221,7 квадратних метри, набутий 12.01.2021 у власність ОСОБА_1 ; 4) квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 202,4 квадратних метри, набута 01.01.2022 у користування (оренду) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх дітей.
Транспортні засоби: 1) автомобіль Lexus PX300, 2019 року випуску, VIN-код НОМЕР_9 , вартістю 1 507 901 грн, набутий 19.12.2019 у власність ОСОБА_1 ; 2) автомобіль Lexus GS300, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_10 , вартістю 250 000 грн, набутий 29.12.2018 у власність ОСОБА_2 ; 3) автомобіль Toyota Land Cruiser 200, 2018 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , вартістю 300 000 грн, набутий 14.09.2022 у власність ОСОБА_1 .
Доходи: 1) 54 792 грн - заробітна плата ОСОБА_2 , отримана від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України; 2) 166 622 грн - заробітна плата ОСОБА_2 , отримана від ГУ ДПС в Одеській області; 3) 1 000 000 грн - дохід ОСОБА_1 , отриманий від здійснення підприємницької діяльності.
Грошові активи: 1) 500 000 грн - заощадження ОСОБА_1 ; 2) відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції» у ОСОБА_2 могли бути грошові активи різних видів в сукупному розмірі 124 050 грн, які не підлягали декларуванню.
Банківські рахунки: 1) у ОСОБА_2 відкриті в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в АТ «Державний ощадний банк України»; 2) у ОСОБА_1 відкриті тільки в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
У відомостях Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (Т. 2, а.с. 76; Т. 3, а.с. 7-14) щодо ОСОБА_2 у 2022 році відсутні відомості про отримання ним будь-яких інших офіційних доходів, окрім як заробітної плати від Департаменту стратегічних розслідувань та ГУ ДПС в Одеській області. Щодо ОСОБА_1 містяться задекларовані нею доходи як фізичної особи-підприємця, що відображені у щорічній декларації ОСОБА_2 за 2022 рік (1 000 000 грн).
З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осію, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 34915860 від 10.04.2025 (Т. 2, а.с. 76; Т. 3, а.с. 15-17) встановлено, що з 11.12.2019 ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність.
З реєстраційних даних Державної податкової служби України (Т. 2, а.с. 76; Т. 3, а.с. 21) встановлено, що з 01.01.2020 по 01.10.2022 ОСОБА_1 була зареєстрована як платник єдиного податку 2 групи, а з 01.10.2022 по 01.04.2024 як платник єдиного податку 1 групи.
З податкової декларації ОСОБА_1 як платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2022 рік (Т. 2, а.с. 76; Т. 3, а.с. 33-35) вбачається, що протягом 1-3 кварталів 2022 року ОСОБА_1 як платником єдиного податку 2 групи не отримано доходів від здійснення підприємницької діяльності, а протягом 4 кварталу 2022 року ОСОБА_1 як платником єдиного податку 1 групи отримано доходи від здійснення підприємницької діяльності в сумі 1 000 000 грн.
Таким чином, дохід ОСОБА_1 в сумі 1 000 000 грн від здійснення підприємницької діяльності у 2022 році був отриманий нею за результатами здійснення господарської діяльності у четвертому кварталі 2022 року, тобто за період з жовтня по грудень 2022 року.
Вищевикладені обставини дають можливість виснувати, що сукупний законний дохід подружжя ОСОБА_6 за 2022 рік становив 1 345 464 грн (54 792 грн (заробітна плата ОСОБА_2 ) + 166 622 грн (заробітна плата ОСОБА_2 ) + 1 000 000 грн (дохід ОСОБА_1 ) + 124 050 грн (можливий сукупний розмір недекларованих грошових активів ОСОБА_2 ). Відображення ОСОБА_2 грошових заощаджень ОСОБА_1 в сумі 500 000 грн відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції» з огляду на зміст цієї норми та форму декларації вказує на те, що ця сума грошових коштів була наявна у розпорядженні ОСОБА_1 станом на 31.12.2022, тобто протягом 2022 року не використовувалася, у зв`язку з чим не може бути врахована при обчисленні реальних фінансових можливостей подружжя у 2022 році.
Отже, у 2022 році подружжя ОСОБА_6 мало у своєму розпорядженні законні доходи в загальній сумі 1 345 464 грн, які могли бути використані ними для покриття всіх витрат (придбання товарів, робіт, послуг та спірного активу).
При цьому станом на вересень 2022 року (на момент придбання активу № 1 та проведення ймовірних розрахунків за нього) сукупні законні доходи подружжя ОСОБА_6 становили: 88 231,77 грн (заробітна плата ОСОБА_2 з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язків платежів згідно з розрахункових листів з місць його роботи (Т. 2, а.с. 22-33) + 124 050 грн (можливий сукупний розмір недекларованих грошових активів ОСОБА_2 ).
Доходи ОСОБА_1 за період з 01.01.2022 по 14.09.2022 відсутні, оскільки офіційно задекларований нею дохід від здійснення підприємницької діяльності був отриманий лише після вересня 2022 року. Задекларовані заощадження ОСОБА_1 за цей період також не можуть бути враховані, оскільки останні станом на 31.12.2022 були задекларовані ОСОБА_2 як такі, що перебувають у розпорядженні ОСОБА_1 , тобто не були витрачені у 2022 році. У свою чергу, задекларовані заощадження ОСОБА_1 охоплюють в собі суму заощаджень, які не підлягають декларуванню.
Отже, станом на 14.09.2022, коли було придбано актив № 1, подружжя ОСОБА_6 у своєму реальному розпорядженні мало законні доходи в сумі 212 281,77 грн, які могли бути використані ними для покриття витрат на всі потреби.
Витрати за 2022 рік
Як зазначалося раніше, ОСОБА_2 у 2022 році мав банківські рахунки, відкриті в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в АТ «Державний ощадний банк України», а ОСОБА_1 - тільки в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Запитом № 07/2-3085ВИХ-2416-17885-24 від 30.07.2024 (Т. 3, а.с. 99-100) Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою було витребувано з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписки по банківським рахункам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
У відповідь на вказаний запит АТ КБ «ПРИВАТБАНК» своїм листом № 20.1.0.0.0/7-240806/42573 від 09.08.2024 надало виписки по запитуваним банківським рахункам, які записані на доданий до листа диск (Т. 3, а.с. 101-102).
Запитом № 07/2-3086ВИХ-2416-17885-24 від 30.07.2024 (Т. 3, а.с. 103-104) Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою також було витребувано з АТ «Державний ощадний банк України» виписки по банківським рахункам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
У відповідь на вказаний запит АТ «Держаний ощадний банк України» своїм листом № 46/12-11/90464/2024/БТ від 08.08.2024 надало виписки по запитуваним банківським рахункам, які записані на доданий до листа диск (Т. 3, а.с. 105-106).
За результатами аналізу виписок по рахункам ОСОБА_1 , що відкриті на її ім`я в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Т. 3, а.с. 102; файли формату Excel, які містяться в ZIP-архіві «0000003704566400»), встановлено, що у 2022 році ОСОБА_1 мала лише один активний рахунок в зазначеній банківській установі, за яким здійснено випуск платіжної картки № НОМЕР_11 (файл «3222910647_49111174_НОМЕР_11» за тим же шляхом на Т. 3, а.с. 102).
З виписки по цьому рахунку встановлено, що надходження на ньому за 2022 рік складали 718 604,50 грн, а витрати - 737 256,18 грн. При цьому за період з 01.01.2022 по 14.09.2022 (момент придбання активу № 1) надходження складали 415 496,50 грн, а витрати - 428 286,99 грн. Витрати, які б стосувалися активу № 1, у тому числі розрахунків за його придбання, на вказаному банківському рахунку не зафіксовано.
У свою чергу, станом на 2022 рік ОСОБА_2 мав активні рахунки як в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», так і в АТ «Державний ощадний банк». Встановлено, що на момент набуття активу № 1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_2 мав активні банківські рахунки, за якими було здійснено випуск наступних платіжних карток - 1) 5168745110097224; 2) НОМЕР_12 (Т. 3, а.с. 102, файли формату Excel, які містяться в ZIP-архіві «0000003704575833). У свою чергу, в АТ «Державний ощадний банк» ОСОБА_2 мав лише один активний банківський рахунок - НОМЕР_13 (Т. 3, а.с. 106; файл формату Excel « НОМЕР_13 »).
На рахунках, відкритих в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_2 у 2022 році мав наступні грошові операції.
На рахунку № НОМЕР_14 (Т. 3, а.с. 102, файл «2972418874_21739531_5168745110097224») наявні грошові операції тільки за період з 01.01.2022 по 18.06.2022. За цей період надходження на картку становили 54 120,31 грн, з яких 53 869,05 грн - це заробітна плата від Департаменту стратегічних розслідувань, а 251,26 грн - це інші джерела доходів. При цьому витрати за цей же період становили 54 120,26 грн, з яких 54 119 грн - перекази на інші картки ОСОБА_2 , а 1,26 грн - інші види витрат.
На рахунку № НОМЕР_15 (Т. 3, а.с. 102, файл «2972418874_21739531_5169360010597643») наявні грошові операції за період з червня 2022 року по грудень 2022 року. За цей період надходження на картку становили 8500 грн, з яких 3750 грн - це перекази з інших карток ОСОБА_2 , 4750 грн - інші джерела. При цьому витрати за цей же період становили 8493,99 грн.
На рахунку № НОМЕР_16 (Т. 3, а.с. 102, файл «2972418874_21739531_5218572212483452») наявні грошові операції з 2016 по 2024 роки. За 2022 рік надходження на картку становили 848 871,26 грн, з яких 246 000 грн - поповнення готівкою, 53 869 грн - перекази з інших карток ОСОБА_2 , 549 002,26 грн - інші джерела (перекази від третіх осіб, неідентифіковані перекази). Витрати за 2022 рік становили 749 520,57 грн.
На цьому ж рахунку за період з 01.01.2022 по 14.09.2022 надходження становили 703 488,17 грн, з яких 188 500 грн - поповнення готівкою, 53 869 грн - перекази з інших карток ОСОБА_2 , 461 119,17 грн - інші джерела (так само перекази від третіх осіб, неідентифіковані перекази). Витрати за цей же період становили 648 307,10 грн.
Виписка по рахунку № НОМЕР_17 (Т. 3, а.с. 102, файл «2972418874_21739531_5218572220095983») повністю співпадає з випискою по рахунку № НОМЕР_16 (різні платіжні картки, але історія грошових операцій ідентична).
За результатами аналізу виписок по рахункам ОСОБА_2 , що відкриті на його ім`я в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», не встановлено наявності у 2022 році грошових операцій, що були б пов`язані з активом № 1.
У свою чергу, на рахунку в АТ «Ощадний державний банк» (Т. 3, а.с. 106) за 2022 рік надходження складали 134 125,92 грн, які є заробітною платою ОСОБА_2 за місцем роботи в ГУ ДПС в Одеській області. Витрати за 2022 рік становили 57 489,99 грн, які також не пов`язані з активом № 1.
При цьому за період з січня 2022 року по 14.09.2022 ОСОБА_2 було виплачено заробітну плату в розмірі 33 734 грн, а витрачено ним було за цей же період грошові кошти в сумі 4 539,39 грн.
Таким чином, сукупні документально підтверджені витрати подружжя ОСОБА_6 за 2022 рік, які не пов`язані з придбанням активу № 1, становлять - 1 606 880 грн (737 256,18 грн (витрати ОСОБА_1 на її рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК») + 54 120,26 грн (витрати ОСОБА_2 на першому рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК») + 8 493,99 грн (витрати ОСОБА_2 на другому рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК») + 749 520,57 грн (витрати ОСОБА_2 на третьому рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК») + 57 489,99 грн (витрати ОСОБА_2 на рахунку в АТ «Державний ощадний банк України»).
Сукупні документально підтверджені витрати подружжя ОСОБА_6 за 2022 рік перевищують їх сукупний законний дохід за цей же рік. Різниця між сукупним законним доходом ОСОБА_6 за 2022 рік та їх документально підтвердженими витратами, не пов`язаними з придбанням активу № 1, за 2022 рік становить -261 416 грн (1 345 464 грн - 1 606 880 грн). Тобто, законні доходи подружжя ОСОБА_6 не покривали їх витрати, не пов`язані з придбанням спірного активу № 1.
При цьому сукупні документально підтверджені витрати подружжя ОСОБА_6 за період з 01.01.2022 по 14.09.2022, які не пов`язані з придбанням активу № 1, становлять - 1 143 747,73 грн. Різниця між сукупним законним доходом ОСОБА_6 за період з 01.01.2022 по 14.09.2022 та їх документально підтвердженими витратами за цей же період, які не пов`язані з придбанням активу № 1, становить -931 465,96 грн (212 281,7 грн - 1 143 747,73 грн).
Позаяк судом було встановлено лише документально підтверджені (безготівкові) витрати подружжя ОСОБА_6 , потрібно враховувати високу ймовірність існування також готівкових витрат ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що також підвищує вищезазначену суму сукупних витрат. Крім того, подружжя ОСОБА_6 має земельну ділянку та великий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , які однозначно потребують значних витрат на їх обслуговування та утримання, а також у 2022 році орендувало велику квартиру в одному з прибережних районів м. Одеси, що також значно підвищує статтю видатків їх сімейного бюджету.
Тобто, фактичний сукупний розмір витрат подружжя ОСОБА_6 за 2022 рік цілком ймовірно є більшим за 1 606 880 грн.
Таким чином, ані сукупних законних доходів подружжя ОСОБА_6 за цілий 2022 рік, ані тим більше їх сукупних законних доходів станом на вересень 2022 року, не вистачало для покриття витрат на поточні потреби, що не були пов`язані з придбанням активу № 1. Відповідно законних доходів подружжя не вистачало навіть для придбання активу № 1 за його договірною ціною в сумі 300 000 грн. Тим більше законних доходів подружжя ОСОБА_6 не вистачало для придбання активу № 1 за його мінімальною ринковою вартістю в сумі 2 357 300 грн.
Доводи сторони відповідача щодо можливої наявності у розпорядженні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інших грошових активів в сумі, яка не підлягає декларуванню (подарунки, позики, фінансові допомоги тощо), суд вважає необґрунтованими, недоведеними та такими, що спрямовані на створення видимості достатності законних доходів подружжя для придбання спірного майна. Якщо документальне підтвердження отримання побутових подарунків, наприклад, на день народження, дійсно може створювати для сторони відповідача необґрунтований тягар доказування, то доведення тих обставин, що подружжя отримувало у 2022 році позики, фінансові допомоги чи інші види грошових надходжень, які не підлягали декларуванню, на переконання суду, не є надто обтяжливим для сторони відповідача.
Доводи сторони відповідача щодо можливої наявності у ОСОБА_1 заощаджень за попередні роки, відомості про які вона не надавала до цього ОСОБА_2 для вказівки у щорічних деклараціях, суд також не приймає до уваги. При заповненні декларації за 2022 рік ОСОБА_2 вже отримав від ОСОБА_1 відомості про наявні у неї заощадження за 2022 рік, які, враховуючи висновки суду, викладені на початку цього пункту судового рішення (щодо переходу грошових активів з попередніх років в наступні роки), включали її заощадження за попередні роки. Можливе неповідомлення ОСОБА_1 від ОСОБА_2 розміру своїх заощаджень, на переконання суду, є надуманими обставинами. Тим більше судом не встановлено жодних фактичних та розумних обставин, які б вказували на існування розумних та логічних причин, через які ОСОБА_1 може приховувати свої заощадження від ОСОБА_2 . Ці доводи також є дивними на фоні того, що ОСОБА_1 не приховує від ОСОБА_2 розміру своїх доходів, за рахунок яких такі заощадження утворюються, і при цьому (за твердженням сторони відповідача) у них в сім`ї існує домовленість про те, що гроші ОСОБА_1 є її особистими коштами. 
У контексті цього доводи сторони відповідача щодо того, що ОСОБА_1 боялася надавати ОСОБА_2 відомості про свої заощадження через можливі протиправні дії щодо їх родини також є необґрунтованими. По-перше, персональні дані суб`єктів декларування та членів їх сімей, які зазначаються у відповідних деклараціях, є закритими для третіх осіб. По-друге, якщо ОСОБА_1 керувалася такими мотивами, то чому вони не перешкоджали їй надавати ОСОБА_2 відомості про транспортні засоби, об`єкти нерухомості, які за такою ж логікою теж могли бути мотивом для вчинення протиправних дій щодо їх родини.
З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що законних доходів ОСОБА_2 не вистачало для придбання активу № 1 за його мінімальною ринковою вартістю в розмірі 2 357 300 грн. У подружжя ОСОБА_6 взагалі не було законних доходів для здійснення розрахунків за цей транспортний засіб.
4.3.3. Щодо різниці між мінімальною ринковою вартістю активу № 1 і законними доходами ОСОБА_2 .
Визначення різниці між вартістю активів і законними доходами особи (і відповідно необґрунтованість активів) відбувається за такою формулою: Р = ЗД (ОД+НГА) - ВА, де
Р - різниця між вартістю активів і законними доходами особи;
ЗД - законні доходи;
ОД - отримані суб`єктом декларування та членами його сім`ї доходи;
НГА - наявні у суб`єкта декларування та членів його сім`ї грошові активи;
ВА - вартість активу, щодо якого заявлений позов.
Як було встановлено у попередньому пункті, станом на 14.09.2022 у подружжя ОСОБА_12 не було законних доходів для здійснення розрахунків за актив № 1 як за його договірною вартістю, так і за його мінімальною ринковою вартістю. Всі законні доходи подружжя ОСОБА_6 були витрачені на поточні потреби, не пов`язані з придбанням активу № 1.
За таких обставин різниця між законними доходами подружжя ОСОБА_6 , які з урахуванням історії витрат подружжя могли перебувати в їх реальному розпорядженні станом на вересень 2022 року (0 грн), та мінімальною ринковою вартістю активу № 1 (2 357 300 грн) становить 2 357 300 грн та відповідає вимогам різниці, що передбачені абз. 1 ч. 2 ст. 290 ЦПК України.
Навіть якщо не враховувати історію витрат подружжя ОСОБА_6 , то станом на вересень 2022 року різниця між законними доходами подружжя ОСОБА_6 (212 281,77 грн) та мінімальною ринковою вартістю активу № 1 (2 357 300 грн) становить 2 145 018,23 грн, що також відповідає вимогам різниці, передбаченими абз. 1 ч. 2 ст. 290 ЦПК України.
Отже, судом встановлено, що актив № 1 є необґрунтованим в повній його мінімальній ринковій вартості.
4.3.4. Чи є сукупність доказів Позивача більш переконливою порівняно з сукупністю доказів Відповідачів
Застосовуючи принцип переваги більш вагомих доказів, суд виходить з того, що стороною відповідача фактично надано лише два докази, які стосуються активу № 1, а саме - діагностичний лист та повідомлення про неможливість проведення автотоварознавчого дослідження, що надавалися стороною відповідача в контексті обґрунтованості договірної ціни активу № 1. Будь-яких інших доказів щодо активу № 1 сторона відповідача не надала, а всі свої заперечення проти цієї частини позовних вимог будувала виключно на доказах сторони позивача, у тому числі шляхом представлення власної версії події набуття ОСОБА_1 активу № 1. За таких умов суд на підставі одних і тих самих доказів фактично має вирішити чия версія подій (позивача чи відповідачів) стосовно набуття активу № 1 є більш переконливою.
Загальний зміст заперечень сторони відповідача проти позовних вимог, що стосуються активу № 1 (п. 2.2, 2.4 судового рішення), зводиться до тверджень про 1) недоведеність зв`язку активу № 1 з ОСОБА_2 ; 2) недоведеність наявності підстав для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості активу № 1; 3) недоведеність недостатності законних доходів ОСОБА_1 для придбання активу № 1.
Більшість цих заперечень було проаналізовано судом у п. 4.3.1, 4.3.2 цього рішення, за результатами чого відповідні заперечення сторони відповідача було визнано необґрунтованими, недоведеними, нелогічними. Підстав для повторного викладу вже зроблених висновків суд не вбачає.
Доводи сторони відповідача щодо того, що НАЗК під час проведення моніторингу способу життя ОСОБА_2 не виявлено порушень ст. 23 ЗУ «Про запобігання корупції» в частині набуття майна за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, правового та фактичного значення для даної справи не мають, не спростовують встановлені фактичні обставини та зроблені судом висновки. Приписи ст. 290-292 ЦПК України не ставлять застосування інституту цивільної конфіскації у залежність від діяльності НАЗК, результатів проведеного моніторингу способу життя суб`єкта декларування тощо. У зв`язку з цим як встановлення НАЗК ознак набуття суб`єктом декларування необґрунтованих активів, так і не встановлення цих обставин жодним чином не впливають на вирішення судом питання визнання таких активів необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави у разі пред`явлення відповідного позову.
Оскільки будь-яких інших доводів/версій щодо активу № 1 стороною відповідача не наведено, суд доходить висновку, що версія сторони позивача про необґрунтоване набуття ОСОБА_2 активу № 1 є більш переконливою та ймовірною з огляду на встановлені фактичні обставини.
Таким чином, за результатами повного, всебічного, змагального судового розгляду на підставі дослідженої сукупності більш вагомих належних, допустимих, достовірних доказів суд вважає доведеним, що актив у виді транспортного засобу марки Toyota Land Cruiser 200, VIN-код та номер кузова НОМЕР_1 , 2018 року випуску, є необґрунтованими та підлягає стягненню в дохід держави.
4.4. Щодо необґрунтованості транспортного засобу Audi RS Q8, номер кузова НОМЕР_2 , 2020 року випуску (актив № 2)
4.4.1. Щодо зв`язку активу № 2 з ОСОБА_2 та набуття ним зазначеного активу в один із способів, передбачених п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України
Згідно з довідки ТОВ «Єдина Автомобільна Група» станом на 15.02.2023 на балансі цього товариства перебував актив № 2 із залишковою вартістю 1 179 000 грн (Т. 2, а.с. 67).
16.02.2023 ТОВ «Єдина Автомобільна Група» було проведено збори учасників товариства (єдиного учасника) з наступним порядком денним: 1) прийняття рішення щодо продажу транспортного засобу; 2) надання повноважень ОСОБА_13 на укладання та підписання договору купівлі-продажу транспортного засобу та інших необхідних для цього документів, з фізичною особою ОСОБА_1 , від імені ТОВ «Єдина Автомобільна Група» (Т. 2, а.с. 63).
За результатами розгляду вказаних питань було прийнято наступні рішення: 1) з метою здійснення господарської діяльності прийнято рішення щодо продажу легкового транспортного засобу - загального універсалу - В марки Audi модель RS Q8, 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_18 , номер шасі НОМЕР_2 , на користь фізичної особи ОСОБА_1 . Ціна продажу становить 1 414 998 грн з ПДВ; 2) уповноважено ОСОБА_13 укласти та підписати договір купівлі-продажу транспортного засобу та усі інші необхідні для цього документи від імені ТОВ «Єдина Автомобільна Група» з ОСОБА_1 .
Наказом ТОВ «Єдина Автомобільна Група» № 3/1 від 16.02.2023 директору товариства було надано вказівку на укладення та підписання договору купівлі-продажу активу № 2 на користь фізичної особи ОСОБА_1 . Ціна продажу автомобіля в наказі зазначається 1 414 998 грн (Т. 2, а.с. 64). 
Наказом ТОВ «Єдина Автомобільна Група» № 3 від 16.02.2023 директору товариства було надано вказівку на здійснення перереєстрації активу № 2. Вартість активу визначено в сумі 1 414 998 грн. Призначено директора товариства відповідальною особою із перереєстрації транспортного засобу (Т. 2, а.с. 65).
16.02.2023 ТОВ «Єдина Автомобільна Група» видало довіреність на ім`я ОСОБА_14 щодо вчинення останнім від імені товариства дій з укладення та підписання договору купівлі-продажу активу № 2. Довіреність видана строком до 28.04.2023 без права передоручення (Т. 2, а.с. 66).
16.02.2023 між ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1602/1 (Т. 2, а.с. 93-96), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «Єдина Автомобільна Група» передає у власність, а ОСОБА_1 приймає і зобов`язується оплатити актив № 2.
Відповідно до п. 1.2.1 договору купівлі-продажу ТОВ «Єдина Автомобільна Група» підтвердило та гарантувало, що відсутні недоліки транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: відсутні приховані недоліки чи дефекти механізмів або окремих агрегатів транспортного засобу на момент його приймання-передачі.
Відповідно до п. 3.1, 3.2.1, 3.4 договору купівлі-продажу ціна транспортного засобу, за яку здійснюється його купівля-продаж, становить 1 414 998 грн. ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити на користь ТОВ «Єдина Автомобільна Група» ціну транспортного засобу протягом одного календарного місяця з моменту підписання сторонами даного договору. Сторонами договору погоджено, що оплата вартості транспортного засобу здійснюється у безготівковій формі шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок ТОВ «Єдина Автомобільна Група».
У розділі 7 договору купівлі-продажу зазначено наступні реквізити банківського рахунку ТОВ «Єдина Автомобільна Група», на який ОСОБА_1 має перерахувати грошові кошти в сумі 1 414 998 грн в якості оплати вартості активу № 2 - НОМЕР_19 в АТ «УКРСИББАНК», МФО 351005, код ЄДРПОУ 42196116.
16.02.2023 ТОВ «Єдина Автомобільна Група» виставило ОСОБА_1 видаткову накладну № 4 (Т. 2, а.с. 98) для сплати грошових коштів в сумі 1 414 998 грн в якості оплати вартості активу № 2.
16.02.2023 між ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 було підписано акт приймання-передачі (Т. 2, а.с. 103), згідно з яким ТОВ «Єдина Автомобільна Група» передало, а ОСОБА_1 прийняла актив № 2. В акті прийому-передачі ОСОБА_1 підтвердила, що транспортний засіб знаходиться у задовільному стані та придатний до використання за призначенням.
01.03.2023 між ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1602/1 від 16.02.2023 (Т. 4, а.с. 97), відповідно до змісту якої сторони дійшли згоди, що ОСОБА_1 зобов`язується сплатити на користь ТОВ «Єдина Автомобільна Група» ціну транспортного засобу у розмірі, відповідно до умов п. 3.1 договору, у строк до 31.12.2023 (Т. 2, а.с. 97). Реквізити для перерахунку грошових коштів залишилися незмінними.
З листа АТ «УКРСИББАНК» № 31-4-01/07-1882-БТ від 02.06.2025 (Т. 10, а.с. 78) вбачається, що ТОВ «Єдина Автомобільна Група» станом на 02.06.2025 не мало відкритих та діючих рахунків в зазначеній банківській установі, проте має закриті рахунки: 1) НОМЕР_20 , на якому рух коштів за період з 16.02.2023 по 02.08.2023 (дата закриття рахунку) відсутній; 2) НОМЕР_19 , рух коштів на якому за період з 16.02.2023 по 02.08.2023 (дата закриття рахунку) надається у формі виписки.
З виписки по банківському рахунку ТОВ «Єдина Автомобільна Група» (Т. 10, а.с. 79) не встановлено, щоб ОСОБА_1 у період з 16.02.2023 по 02.08.2023 (дата, коли банківські рахунки товариства було закрито) перераховувала на користь товариства грошові кошти, у тому числі з призначенням платежу у виді оплати вартості активу № 2. Тобто, з виписок по банківських рахунках ТОВ «Єдина Автомобільна Група», які були зазначені товариством в договорі купівлі-продажу активу № 2 в частині способу виконання ОСОБА_1 свого грошового зобов`язання, не вбачається, щоб ОСОБА_1 сплатила грошові кошти в сумі 1 414 998 грн за актив № 2.
Так само матеріали справи, у тому числі докази сторони відповідача, не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 взагалі перераховувала на користь ТОВ «Єдина Автомобільна Група» грошові кошти в якості оплати вартості активу № 2.
Докази проведення розрахунків між ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 щодо придбання активу № 2 було витребувано в ТОВ «Єдина Автомобільна Група» ухвалою суду від 12.06.2025 під час підготовчого провадження, однак вказана ухвала не була виконана товариством.
Отже, документально підтвердити факт проведення розрахунків між ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 щодо купівлі-продажу активу № 2, що згідно з укладеного між ними договору мали здійснюватися в безготівковій формі через банківський переказ, за результатами судового розгляду не виявилося за можливе.
21.03.2023, тобто вже після укладення договору купівлі-продажу № 1602/1 між ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 , актив № 2 було зафіксовано камерою спостереження на дорозі загального користування (Т. 2, а.с. 186). Шляхом огляду фотозображення встановлено, що актив № 2 придатний до використання, не має зовнішньо видимих пошкоджень та несправностей.
14.04.2023 між ТОВ «Єдина Автомобільна Група», від імені якого діяв Волошин Андрій Анатолійович, та ОСОБА_1 в територіальному сервісному центрі 5142 було укладено ще один договір № 5142/2023/3766055 купівлі-продажу активу № 2 (Т. 2, а.с. 80-81). Більшість істотних умов договору купівлі-продажу від 14.04.2023 ідентичні умовам договору купівлі-продажу від 16.02.2023 (щодо предмета договору, його технічного засобу, вартості).
Саме на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2023 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів (Т. 2, а.с. 9, 52) актив № 2 було зареєстровано за ОСОБА_1 . Транспортний засіб було перереєстровано на її ім`я з державним номерним знаком НОМЕР_5 .
Таким чином, ОСОБА_1 у період перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 набула актив № 2, що, враховуючи висновки суду, викладені у п. 4.3.1 судового рішення, свідчить про набуття активу № 2 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а отже, і про набуття активу № 2 у власність ОСОБА_2 у розумінні п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України.
Заперечення сторони відповідача проти доведеності зв`язку активу № 2 з ОСОБА_2 аналогічні запереченням проти доведеності зв`язку активу № 1 з ОСОБА_2 , що були вже проаналізовані судом у п. 4.3.1 судового рішення. Судом не встановлено фактичних обставин, а сторонами справи не надано доказів, на підставі яких суд міг би дійти інших висновків, ніж тих, що викладені у п. 4.3.1 судового рішення.
З урахуванням цього суд вважає заперечення сторони відповідача проти доведеності зв`язку активу № 2 з ОСОБА_2 необґрунтованими та недоведеними. 
Одночасно з цим судом встановлено зв`язок активу № 2 з ОСОБА_2 , а також набуття ним активу № 2 у власність як в один із способів, що передбачений п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України.
4.4.2. Щодо набуття активу № 2 за рахунок законних доходів
Аналогічно до ситуації з активом № 1 між сторонами справи наявний спір щодо наявності підстав для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості активу № 2. При вирішенні даного спору суд керується власними висновками, що були зроблені у п. 4.3.2 судового рішення, у тому числі за результатами аналізу аналогічних за змістом заперечень сторони відповідача.
Щодо наявності підстав для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості активу № 2
22.05.2020 між ТОВ «ЗС ГРУПП» та ТОВ «Єдина Автомобільна Група» було укладено договір купівлі-продажу/поставки автомобіля № 120-20А (Т. 4, а.с. 16-20), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ЗС ГРУПП», керуючись рішенням ТОВ «Єдина Автомобільна Група», який вибрав необхідний йому новий автомобіль 2020 року випуску, марки Audi, моделі RSQ8, якісні та технічні характеристики якого мають відповідати положенням Специфікації (додаток № 1), зобов`язується передати у власність ТОВ «Єдина Автомобільна Група» цей автомобіль, а ТОВ «Єдина Автомобільна Група» зобов`язується прийняти переданий автомобіль та оплатити його за ціною в розмірі та порядку, визначеному цим договором.
Відповідно до додатку № 1 до договору купівлі-продажу № 120-20А від 22.05.2020 (Т. 4, а.с. 21-22) предметом договору є транспортний засіб марки Audi, моделі RSQ8, чорного кольору кузову з бамперами RS, скляним панорамним дахом, з елементами карбону, чорного кольору салону з червоними швами та алькантарою на стелі, спортивними сидіннями, обладнаний бензиновим двигуном, 3996 куб.см, потужністю 441 кВт/600 л.с., 8-ступеневою автоматичною коробкою перемикання передач, спортивною випускною системою RS, гальмівними супортами RS з кераміки червоного кольору та сучасними технологіями преміум-сегменту (камери кругового огляду, ключ з сенсорним відмиканням, матричні світлодіодні фари, вентиляція і масаж, підігрів для сидінь, асистент нічного бачення, проекційний дисплей тощо).
Відповідно до п. 3.1, 3.2, 3.5, 3.6 договору купівлі-продажу ціна автомобіля складає 4 638 291 грн, що на дату укладення цього договору еквівалентно 158 900 євро за курсом продажу встановленого імпортером автомобіля ТОВ «Порше Україна». На день підписання цього договору обмінний курс євро до української гривні, встановлений імпортером ТОВ «Порше Україна», складав 29,19 грн за один євро.
Вартість автомобіля підлягає сплаті в національній валюті України - гривні, і вираховується шляхом множення суми в євро на курс продажу євро до гривні України, встановлений імпортером автомобіля ТОВ «Порше Україна» на день оплати у повному розмірі ціни авто.
Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми за поставлений автомобіль, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс імпортера автомобіля ТОВ «Порше Україна», який був використаний та про який було повідомлено ТОВ «ЗС ГРУПП», збільшився - різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, оплачується ТОВ «Єдина Автомобільна Група» протягом 2 (двох) банківських днів із дати надання додаткових рахунків-фактур.
Ціна автомобіля може бути змінена ТОВ «ЗС ГРУПП» відповідно до змін ставок українських податків, витрат на митне оформлення автомобіля, зборів та інших платежів до бюджету, підняття відпускної ціни на автомобіль виробником або імпортером ТОВ «Порше Україна», що прямо або опосередковано впливають на збільшення ціни автомобіля.
За допомогою Єдиного вікна для міжнародної торгівлі Єдиного державного інформаційного веб-порталу Державної митної служби України (веб-доступ https://cabinet.customs.gov.ua/vincheck) встановлено, що транспортний засіб з VIN-кодом НОМЕР_2 був ввезений на митну територію України 19.10.2020 та задекларований на підставі митної декларації № UA100510/2020/882148.
З вказаної митної декларації та з форми декларації митної вартості (Т. 4, а.с. 4-10) вбачається, що у жовтні 2020 на митну територію України було ввезено (імпортовано) 5 товарів (транспортних засобів). Вантажовідправником зазначається Audi Aktiengesellschaft, вантажоодержувачем - ТОВ «Порше Україна». Серед ввезених транспортних засобів під № 5 присутній автомобіль Audi RSQ8, новий, 2020 календарного року випуску, 2021 модельного року виготовлення, VIN-код НОМЕР_2 , тобто актив № 2. Митна вартість активу № 2 зазначається в сумі 100 701,9000 євро, що згідно з вказаного в деклараціях курсу євро (33,30180000) та застосованого коригування становить 3 340 926,52 грн.
Таким чином, у жовтні 2020 року на виконання умов договору купівлі-продажу № 120-20А від 22.05.2020 ТОВ «Порше Україна» імпортувало актив № 2 до України. При ввезенні транспортного засобу на митну територію України його вартість була визначена на рівні 3 340 926,52 грн.
26.10.2020 ТОВ «ЗС ГРУПП» виписало ТОВ «Єдина Автомобільна Група» видаткову накладну № 849 (Т. 4, а.с. 23) щодо здійснення оплати вартості активу № 2. У накладній вартість транспортного засобу зазначається в сумі 5 339 040 грн (з урахуванням ПДВ).
26.10.2020 між ТОВ «ЗС ГРУПП» та ТОВ «Єдина Автомобільна Група» було підписано акт прийому-передачі автомобіля № 120-20А (Т. 4, а.с. 24-25), відповідно до якого ТОВ «ЗС ГРУПП» передало, а ТОВ «Єдина Автомобільна Група» прийняло автомобіль Audi RSQ8, VIN-код та номер кузова НОМЕР_2 , у повній комплектності та технічно справному стані. ТОВ «Єдина Автомобільна Група» підтвердило відсутність претензій щодо ціни, технічного стану, комплектності та зовнішнього вигляду автомобіля. Загальну вартість активу № 2 в акті прийому-передачі визначено на рівні 5 339 040 грн.
З платіжних інструкцій № 409 від 25.05.2020, № 659 від 22.10.2020, № 660 від 22.10.2020, № 661 від 22.10.2020 (Т. 4, а.с. 26-29) вбачається, що протягом травня-жовтня 2020 року ТОВ «Єдина Автомобільна Група» сплатило на користь ТОВ «ЗС ГРУПП» грошові кошти в сумі 5 339 040 грн з цільовим призначенням - за автомобіль Audi RSQ8 згідно рах. № 257 від 22.05.2020, № 831 від 22.10.2020 та договору № 120-20А від 22.05.2020.
Таким чином, 22.10.2020 ТОВ «Єдина Автомобільна Група» набуло право власності на актив № 2, вартість якого на той момент становила 5 339 040 грн. Саме на підставі цього договору купівлі-продажу ТОВ «Єдина Автомобільна Група» стало першим власником активу № 2, про що було внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру транспортних засобів. При реєстрації транспортного засобу йому було присвоєно державний номерний знак НОМЕР_18 (Т. 2, а.с. 52).
З наказу ТОВ «Єдина Автомобільна Група» № 21/3 від 27.10.2020 (Т. 10, а.с. 21; документ міститься в електронній формі в ЄСІКС) вбачається, що 27.10.2022 актив № 2 був введений в експлуатацію товариством. Установлено, що очікуваний строк його використання становить 3 роки.
При цьому наказом ТОВ «Єдина Автомобільна Група» № 3/1 від 03.01.2020 (Т. 10, а.с. 21; документ міститься в електронній формі в ЄСІКС) застосовано мінімально допустимі строки амортизації основних засобів та інших необоротних активів, які вказані у пп. 138.3.3 ПКУ, крім об`єктів третьої групи (передавальні пристрої) та четвертої групи (машини та обладнання). Встановлено скорочений строк корисного використання об`єкта основних засобів, передбачений п. 43-1 підрозділу 4 роздл. ХХ ПКУ, для об`єктів п`ятої групи, який дорівнює три роки.
З листа ТОВ «Українська універсальна біржа» № В-27/2 від 27.01.2025 (Т. 4, а.с. 30-31) та додатків до нього (Т. 4, а.с. 32-50) вбачається, що в період з 01.10.2021 по 31.12.2021 актив № 2 був переданий в оренду ТОВ «Українська універсальна біржа» на підставі договору оренди (найму) транспортного засобу № 30/09/21-ТР від 30.09.2021 для використання транспортного засобу в господарській діяльності.
Зі змісту п. 3.1 договору оренди транспортного засобу вбачається, що місячна оренда плата за користування активом № 2 була погоджена сторонами на рівні 200 000 грн.
Після завершення строку оренди на підставі акту прийому-передачі № 2 від 31.12.2021 (Т. 4, а.с. 35) актив № 2 було повернуто ТОВ «Єдина Автомобільна Група». При поверненні транспортного засобу товариства підтвердили, що автомобіль повертається в належному стані та придатний до експлуатації.
З листів ТОВ «ЗС ГРУПП» № А017/04-25 від 08.04.2025 та додатків до нього (Т. 4, а.с. 53-90) і ТОВ «Ауді-Центр Київ» № 15 від 11.04.2025 та додатків до нього (Т. 4, а.с. 93-116) вбачається, що 20.05.2021, 16.08.2021, 08.10.2021, 12.10.2021, 24.10.2021, 26.10.2021, 24.09.2022 актив № 2 проходив технічне обслуговування (переважно планове технічне обслуговування або роботи із заміни певних деталей, складових частин, рідин тощо). Тобто, в період експлуатації активу № 2 ТОВ «Єдина Автомобільна Група», у тому числі в період його перебування в оренді, транспортний засіб використовувався відповідно до умов його експлуатації, не зазнавав суттєвих/критичних пошкоджень, які потребували б проведення дороговартісних капітальних ремонтних робіт, проходив планове технічне обслуговування в офіційного дилера.
Як зазначалося раніше, 21.03.2023 актив № 2 було зафіксовано камерою спостереження на дорозі загального користування (Т. 2, а.с. 186). Шляхом огляду фотозображення встановлено, що актив № 2 придатний до використання, не має зовнішньо видимих пошкоджень та несправностей.
Після цього актив № 2 було набуто ОСОБА_1 , яка при укладанні відповідних договорів купівлі-продажу з ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та при безпосередньому прийнятті активу № 2 у свою власність засвідчила, що актив № 2 перебуває у задовільному технічному стані та придатний до використання за цільовим призначенням. Разом з тим, у договорах купівлі-продажу вартість активу № 2 було визначено на рівні 1 414 998 грн. 
Тобто, за два роки з моменту ввезення активу № 2 на територію України офіційним дилером та продажу першому власнику вартість цього технічно справного транспортного засобу при продажу другому офіційному власнику впала з 5 339 040 грн до 1 414 998 грн або на 73%.
З листів ТОВ «ЗС ГРУПП» № А017/04-25 від 08.04.2025 та додатків до нього (Т. 4, а.с. 53-90) і ТОВ «Ауді-Центр Київ» № 15 від 11.04.2025 та додатків до нього (Т. 4, а.с. 93-116) вбачається, що ОСОБА_1 належним чином обслуговувала актив № 2, проводила планове технічне обслуговування, за весь період використання транспортний засіб не потребував дороговартісних капітальних робіт.
02.01.2024 ОСОБА_1 застрахувала актив № 2 (Т. 4, а.с. 136-144) на підставі договору № 21947509-02-10-01, укладеному з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО». У договорі страхування станом на 02.01.2024 дійсну вартість автомобіля було визначено на рівні 4 716 000 грн.
При цьому у п. 6.4 договору страхування зазначається, що дійсна вартість транспортного засобу - це вартість транспортного засобу, визначена на підставі даних про його технічні характеристики, зовнішній стан, строк та інтенсивність експлуатації, що може встановлюватися страховиком на підставі: рахунку-фактури заводу виробника, довідки-рахунку торгівельної організації, акту приймання-передачі заводу-виробника, біржової ціни транспортних засобів цієї модифікації, каталогу офіційного дилера, спеціалізованих видань, висновків експерта-товарознавця. 
Тобто, фактично дійсна вартість транспортного засобу дорівнює ринковій вартості цього автомобіля, на чому також наголошується у п. 1.6 Розділу І Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Фондом державного майна України та Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24.11.2003.
При цьому у п. 5.6 договору страхування зазначено, що актив № 2 обладнаний захисною плівкою. 
З акту огляду автомобіля від 02.01.2024 (Т. 4, а.с. 144) вбачається, що станом на 02.01.2024 при огляді активу № 2 не встановлено наявності будь-яких пошкоджень.
З долучених квитанцій (Т. 4, а.с. 145) вбачається, що ОСОБА_1 сплатила на користь ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» всю суму страхових платежів (152 649 грн).
27.02.2024 ОСОБА_1 зверталася до ПАТ «СК «ВУСО» з заявою на виплату на підставі договору страхування транспортного засобу (Т. 4, а.с. 292-293). За результатами огляду автомобіля було встановлено необхідність заміни датчика нічного бачення. З фотознімків автомобіля видно, що автомобіль перебуває в задовільному стані, немає явних зовнішніх пошкоджень, станом на 22.02.2024 має лише 59 562 км пробігу (Т. 4, а.с. 306-319).
З листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України № 54350-2025 від 11.04.2025 (Т. 4, а.с. 322) встановлено, що у період перебування активу № 2 у власності ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 цей транспортний засіб не був зафіксований в дорожньо-транспортних пригодах. Лише 12.11.2024 (після відчуження активу № 2 ОСОБА_1 ) спірний транспортний засіб потрапив у дорожньо-транспортну пригоду.
З листа ТОВ «ІНТЕРНЕТ-РЕКЛАМА РІЯ» № 33/ІРР від 15.01.2025 (Т. 2, а.с. 189-190) встановлено, що актив № 2 двічі пропонувався до продажу на вказаній інтернет-платформі: 1) 09.05.2024 за ціною 119 999 доларів США з пробігом 60 тис. км; 2) 02.07.2024 за ціною 115 000 доларів США з пробігом 60 тис. км.
З консультації № 57-1/25 від 24.03.2025, наданої суб`єктом оціночної діяльності ПП «Ажіо» на запит Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (Т. 2, а.с. 128-133), вбачається, що мінімальна ринкова вартість активу № 2 з урахуванням припущень та без застережень станом на 14.04.2023 складала 114 263,63 долари США або 4 178 460 грн. 
З консультації вбачається, що визначення мінімальної ринкової вартості здійснювалося на підставі двох пропозицій продажу транспортних засобів: 1) автомобіля тієї ж марки, моделі та року випуску, вартість продажу якого станом на лютий 2025 року становила 98 750 доларів США; 2) автомобіля тієї ж марки та року випуску, але більш простішої моделі Q8, вартість якого станом на квітень 2023 року становила 68 200 доларів США. Крім того, визначення мінімальної ринкової вартості активу № 2 здійснювалося з урахуванням наведених у консультації припущень та застережень (відсутній понаднормовий пробіг, автомобіль укомплектований, комплектний, технічно справний тощо), а також з урахуванням коригування на рік продажу, додаткового зменшення залежно від умов догляду, зберігання тощо.
За результатами перевірки доводів сторони відповідача судом встановлено, що зазначена консультація містить арифметичну помилку, однак вид такої помилки та наведений стороною відповідача власний розрахунок за формулою оцінювача також є помилковими.
Так, з консультації № 57-1/25 вбачається, що мінімальна ринкова вартість активу № 2 визначена оцінювачем шляхом перемножування всіх складових наведеної формули - 98 750 доларів США (ціна продажу) * 1,1020 (коригування на рік продажу) * 1,05% (додаткове зменшення залежно від стану транспортного засобу) = 114 263,625 доларів США. Внаслідок цього визначена суб`єктом оціночної діяльності мінімальна ринкова вартість активу № 2 станом на 2023 рік перевищує ринкову вартість аналогічного транспортного засобу станом на 2025 рік.
Натомість суб`єкт оціночної діяльності мав відняти 1,05%. Очевидність арифметичної помилки підтверджується консультацією ПП «Ажіо» № 57-2/25 від 24.03.2025 (Т. 2, а.с. 110-117) щодо мінімальної ринкової вартості активу № 1, яка була складена тим же самим оцінювачем ОСОБА_10 , однак з правильним (у відповідності до Методики № 142/5/2092 від 24.11.2003 та змісту складових формули) застосуванням тієї ж самої формули, що використовувалася для визначення мінімальної ринкової вартості активу № 2.
Таким чином, за наведеною суб`єктом оціночної діяльності формулою мінімальна ринкова вартість активу № 2 станом на 14.04.2023 має становити 107 679,86 доларів США (98 750*1,1020-1,05%), що з урахуванням застосованого оцінювачем обмінного курсу (36,57) становить 3 937 852 грн.
Хоча консультація № 57-1/25 містить арифметичну помилку, однак остання є очевидною та може бути усунута судом із застосуванням загальних арифметичних знань. Внаслідок цього висновки оцінювача в консультації № 57-1/25 від 24.03.2025 можуть бути застосовані для визначення мінімальної ринкової вартості активу № 2, однак з урахуванням вищевикладеного перерахунку, який усуває допущену арифметичну помилку.
Оскільки інші доводи та заперечення сторони відповідача щодо консультації ПП «Ажіо» № 57-1/25 від 24.03.2025 (Т. 2, а.с. 128-133) є аналогічними доводам та запереченням щодо консультації ПП «Ажіо» № 57-2/25 від 24.03.2025 (Т. 2, а.с. 110-117) щодо мінімальної ринкової вартості активу № 1, які проаналізовані судом у п. 4.3.2 рішення та визнані необґрунтованими, то суд не вбачає підстав для повторного викладу аналогічних висновків.
З листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 8887/6717-3-25/54 від 29.04.2025 (Т. 10, а.с. 127) вбачається, що довідкова ціна активу № 2 з врахуванням цінових даних Інтернет мережі для КТЗ, який перебуває у технічно справному стані, є комплектним та укомплектованим, не потребує ремонту тощо, станом на 14.04.2023 складає 3 679 796 грн.
Крім того, суд враховує, що відповідно до відкритих відомостей мережі Інтернет актив № 2 є люксовим позашляховиком, який оснащений високоякісними матеріалами, передовими технологіями, системами безпеки, обладнаний потужним двигуном та вміщує в собі елементи автомобіля спортивного класу, за рахунок чого автомобіль Audi RS Q8 є одним із найдорожчих автомобілів в лінійці автомобілів марки Audi.
Крім того, суд враховує, що 01.03.2024 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 5152/2024/4354065 (Т. 2, а.с. 82-83) продала актив № 2 ОСОБА_15 за ціною в 5 700 000 грн.
Вищевикладені обставини у своїй сукупності дають можливість стверджувати, що актив № 2 як 1) один з найдорожчих позашляховиків люксового класу; 2) як транспортний засіб, що в дорогій та престижній комплектації був ввезений на територію України офіційним дилером за вартістю 3 340 926,52 грн; 3) як транспортний засіб, що був придбаний ТОВ «Єдина Автомобільна Група», як першим власником, за ціною 5 339 040 грн; 4) як транспортний засіб, вартість оренди якого в місяць складала 200 000 грн; 5) як транспортний засіб, що на момент його придбання ОСОБА_1 , як другим власником, не перебував в дорожньо-транспортних пригодах, понаднормовому використанні, експлуатувався за цільовим призначенням та мав низький пробіг, проходив планове технічне обслуговування, заміну потрібних деталей, не потребував проведення капітальних дороговартісних ремонтних робіт; 6) як транспортний засіб, що був застрахований ОСОБА_1 за вартістю 4 716 000 грн; 7) як транспортний засіб, який у 2024 році на ринку колісних транспортних засобів пропонувався до продажу за 115 000 доларів США, що еквівалентно 4 673 749,50 грн (згідно з офіційним курсом НБУ - 40,6413), 8) як транспортний засіб, який у подальшому самою ж ОСОБА_1 був проданий за 5,7 млн грн, враховуючи відсутність доказів щодо його незадовільного технічного стану, як станом на 16.02.2023, так і станом на 14.04.2023 за умов, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо, розумно і без примусу, не міг продаватися та купуватися за 1 414 998 грн, оскільки така його вартість є невиправдано низькою. 
Викладене дає можливість також констатувати, що вартість активу № 2, визначена у договорах купівлі-продажу, що були укладені між ТОВ «Єдина Автомобільна Група» та ОСОБА_1 , є нижчою за мінімальну ринкову. Відповідно наявні підстави для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості активу № 2.
Щодо доводів та доказів сторони відповідача про те, що договірна вартість активу № 2 була визначена ТОВ «Єдина Автомобільна Група» з урахуванням залишкової вартості цього активу на балансі підприємства, правил бухгалтерського обліку, податкової звітності та нарахування амортизації
Як було встановлено раніше, наказом ТОВ «Єдина Автомобільна Група» № 21/3 від 27.10.2020 придбаний товариством актив № 2 з метою забезпечення господарської діяльності було введено в експлуатацію. Цим же наказом очікуваний строк корисного використання автомобіля визначено в три роки (Т. 10, а.с. 21; документ міститься в електронній формі в ЄСІКС), зобов`язано відповідальних осіб здійснювати бухгалтерський облік транспортного засобу. При цьому метод амортизації цього об`єкта основних засобів наказом визначено не було.
Станом на 15.02.2023 (за день до укладення першого договору купівлі-продажу активу № 2 між товариством та ОСОБА_1 ) актив № 2 обліковувався на балансі ТОВ «Єдина Автомобільна Група», а його залишкова вартість становила 1 179 000 грн (Т. 2, а.с. 102).
Відповідно до пп. 14.1.9 п. 14.1 ст. 14 ПКУ - залишкова вартість основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів для цілей розділу III - сума залишкової вартості таких засобів та активів, яка визначається як різниця між первісною вартістю і сумою розрахованої амортизації відповідно до положень розділу III цього Кодексу.
Відповідно до пп. 138.3.1 п. 138.3 ст. 138 ПКУ - розрахунок амортизації основних засобів та нематеріальних активів здійснюється відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 розділу I цього Кодексу, підпунктами 138.3.2-138.3.4 цього пункту. При такому розрахунку застосовуються методи нарахування амортизації, передбачені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.
Відповідно до п. 4 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 92 від 27.04.2000, амортизація - систематичний розподіл вартості, яка амортизується, необоротних активів протягом строку їх корисного використання (експлуатації).
Натомість вартість, яка амортизується, - первісна або переоцінена вартість необоротних активів за вирахуванням їх ліквідаційної вартості. Первісна вартість - історична (фактична) собівартість необоротних активів у сумі грошових коштів або справедливої вартості інших активів, сплачених (переданих), витрачених для придбання (створення) необоротних активів. Ліквідаційна вартість - сума коштів або вартість інших активів, яку підприємство очікує отримати від реалізації (ліквідації) необоротних активів після закінчення строку їх корисного використання (експлуатації), за вирахуванням витрат, пов`язаних з продажем (ліквідацією).
Тобто залишкова вартість транспортного засобу, який перебуває на балансі підприємства, є різницею між його первісною вартістю (фактичною собівартістю) та вартістю, що амортизується (різницею між первісною та ліквідаційною вартістю; фактично різницею між вартістю набуття та очікуваною вартістю продажу активу після закінчення строку його корисного використання). Сама ж вартість, що амортизується, розподіляється за встановленими методами протягом строку корисного використання активу.
Відповідно до п. 26 зазначеного Національного положення (стандарту) - амортизація основних засобів (крім інших необоротних матеріальних активів) нараховується із застосуванням таких методів:
1) прямолінійного, за яким річна сума амортизації визначається діленням вартості, яка амортизується, на строк корисного використання об`єкта основних засобів;
2) зменшення залишкової вартості, за яким річна сума амортизації визначається як добуток залишкової вартості об`єкта на початок звітного року або первісної вартості на дату початку нарахування амортизації та річної норми амортизації. Річна норма амортизації (у відсотках) обчислюється як різниця між одиницею та результатом кореня ступеня кількості років корисного використання об`єкта з результату від ділення ліквідаційної вартості об`єкта на його первісну вартість;
3) прискореного зменшення залишкової вартості, за яким річна сума амортизації визначається як добуток залишкової вартості об`єкта на початок звітного року або первісної вартості на дату початку нарахування амортизації та річної норми амортизації, яка обчислюється, виходячи із строку корисного використання об`єкта, і подвоюється;
4) кумулятивного, за яким річна сума амортизації визначається як добуток вартості, яка амортизується, та кумулятивного коефіцієнта. Кумулятивний коефіцієнт розраховується діленням кількості років, що залишаються до кінця строку корисного використання об`єкта основних засобів, на суму числа років його корисного використання;
5) виробничого, за яким місячна сума амортизації визначається як добуток фактичного місячного обсягу продукції (робіт, послуг) та виробничої ставки амортизації. Виробнича ставка амортизації обчислюється діленням вартості, яка амортизується, на загальний обсяг продукції (робіт, послуг), який підприємство очікує виробити (виконати) з використанням об`єкта основних засобів.
Нарахування амортизації може здійснюватися з урахуванням мінімально допустимих строків корисного використання основних засобів, встановлених податковим законодавством (крім випадку застосування виробничого методу).
Вищевикладені положення у сукупності з положеннями Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" дає можливість констатувати, що залишкова вартість транспортного засобу як основного засобу (матеріального активу) підприємства та ринкова вартість цього ж транспортного засобу є різними, невзаємопов`язаними поняттями. Залишкова вартість транспортного засобу визначається в залежності від нарахування амортизації, що здійснюється за встановленими нормами, показниками амортизації. Тобто в залежності від обраного методу нарахування амортизації залишкова вартість транспортного засобу буде рівномірно зменшуватися у порівнянні з первісною протягом встановленого строку корисного використання. При цьому на процес розподілу вартості, що амортизується (відповідно і процес зменшення первісної вартості, визначення залишкової вартості) не впливають конкретні умови експлуатації транспортного засобу, його технічний стан, кон`юнктура ринку транспортних засобів та інші обставини.
Залишкова вартість транспортного засобу має значення для бухгалтерської звітності, обліку та дотримання вимог податкового законодавства в частині нарахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Залишкова вартість може не співпадати з ринковою вартістю транспортного засобу. На це також орієнтують і положення ст. 138 ПКУ, які передбачають можливість коригування фінансового результату до оподаткування у разі продажу транспортного засобу за вартістю більшою/меншою за залишкову.
У зв`язку з цим первісна вартість навіть такого транспортного засобу як актив № 2 (в контексті того, що це дороговартісний автомобіль) при його незначному використанні буде рівномірно зменшуватися протягом встановленого строку корисного використання на визначену суму амортизації, що і буде визначати його залишкову вартість. Разом з тим, це не буде визначати його реальну ринкову вартість.
Натомість ринкова вартість транспортного засобу - це реальна сума грошових коштів, за яку учасники ринкових відносин з урахуванням їх розсудливості, розумності, обачності, з точки зору економічної доцільності та вигоди можуть купити/продати такий транспортний засіб. Саме на цю вартість впливають характеристики транспортного засобу, його технічний стан, умови ринку аналогічних автомобілів та інші обставини. І саме від ринкової вартості (мінімальної ринкової вартості) суд виходить при вирішенні питання обґрунтованості активів та їх стягнення в дохід держави. 
При цьому суд звертає увагу, що ТОВ «Єдина Автомобільна Група», вводячи актив № 2 в експлуатацію без визначення методу нарахування на нього амортизації, визначило строк його корисного використання в три роки.
Відповідно до пп. 138.3.3 п. 138.3 ст. 138 ПКУ транспортні засоби належить до п`ятої групи основних засобів, мінімально допустимий строк корисного використання яких становить п`ять років.
Наказом ТОВ «Єдина Автомобільна Група» № 3/1 від 03.01.2020 (Т. 10, а.с. 21; документ міститься в електронній формі в ЄСІКС) відповідно до п. 43-1 підрозділу 4 розділу ХХ ПКУ для об`єктів п`ятої групи (транспортних засобів) було встановлено скорочений строк корисного використання в три роки.
Примітним в цьому наказі є те, що підрозділ 4 розділу ХХ ПКУ був доповнений п. 43-1 у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» № 466-IX від 16.01.2020, який набрав чинності лише 23.05.2020. 
Тобто станом на 03.01.2020 ТОВ «Єдина Автомобільна Група», встановлюючи скорочений строк корисного використання транспортних засобів як своїх активів, застосувало недіючі на той момент положення податкового законодавства.
На момент введення активу № 2 в експлуатацію ТОВ «Єдина Автомобільна Група» п. 43-1 підрозділу 4 розділу ХХ ПКУ вже діяв та передбачав, що при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств на період з 1 січня 2020 року до 31 грудня 2030 року платники податку на прибуток мають право під час розрахунку амортизації щодо основних засобів: четвертої групи (машини та обладнання) та п`ятої групи використовувати мінімально допустимий строк амортизації, який дорівнює два роки.
Але можливість застосування скороченого строку амортизації була обумовлена наявністю наступних обставин: 1) основні засоби введені в експлуатацію платником податків в межах одного з податкових (звітних) періодів, з 1 січня 2020 року до 31 грудня 2030 року, та не були у використанні; 2) основні засоби повинні використовуватися у власній господарській діяльності та не можуть продаватися або надаватися в оренду іншим особам (крім платників податків, основним видом діяльності яких є послуги з надання в оренду майна).
Актив № 2 як основний засіб товариства був введений в експлуатацію в податковому періоді з 01.01.2020 по 31.12.2030 та до цього не був у використанні. Проте, як було встановлено раніше, з жовтня по грудень 2021 року актив № 2 надавався в оренду ТОВ «Українська універсальна біржа», основним видом діяльності якої є надання послуг товарної біржі, а не послуг з оренди майна. 
Таким чином, ТОВ «Єдина Автомобільна Група» не дотрималося вимог щодо активу № 2, які були необхідні для застосування скороченого строку його корисного використання.
Відповідно до п. 43-1 підрозділу 4 розділу ХХ ПКУ у разі недотримання визначених вимог до закінчення періоду нарахування амортизації з використанням мінімально допустимих строків амортизації, визначених у цьому пункті, починаючи з дати введення їх в експлуатацію, платник податку у податковому (звітному) періоді, в якому відбувся факт невикористання основних засобів у власній господарській діяльності або їх продаж, зобов`язаний:
збільшити фінансовий результат до оподаткування на суму нарахованої амортизації основних засобів відповідно до цього пункту протягом податкових (звітних) періодів, в яких здійснювалося нарахування амортизації із застосуванням мінімально допустимих строків амортизації основних засобів, визначених у цьому пункті;
зменшити фінансовий результат до оподаткування на суму розрахованої амортизації таких основних засобів відповідно до пункту 138.3 статті 138 цього Кодексу за відповідні податкові (звітні) періоди.
У матеріалах справи відсутні документи та відомості про те, що ТОВ «Єдина Автомобільна Група», продаючи актив № 2 ОСОБА_1 , у зв`язку з невідповідністю цього активу вимогам застосування скороченого строку корисного використання виконало вищезазначені приписи щодо здійснення перерахунку нарахованої амортизації шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування.
З урахуванням вищевикладеного суд не вбачає жодних правових/фактичних підстав враховувати залишкову вартість активу № 2, що була визначена ТОВ «Єдина Автомобільна Група» при продажу автомобіля ОСОБА_1 .
Суд звертає увагу, що досить маловірогідною є ситуація, за якої ТОВ «Єдина Автомобільна Група» у 2020 році від офіційного дилера за 5 млн грн купує актив № 2, а через майже 3 роки після цього продає його в технічно справному та належному стані за 1,4 млн грн лише з мотивів закінчення строку корисного використання та начебто нарахованої амортизації. Хоча після продажу цього ж автомобіля за 1,4 млн грн його вартість виявляється набагато більшою (визначена як така у договорі страхування, у пропозиціях до продажу транспортного засобу тощо). При цьому продаж автомобіля за такою низькою ціною здійснюється товариством на користь ОСОБА_1 , яка перебуває у дружніх стосунках з фінансовим директором товариства (відповідальним за бухгалтерський облік, податкову звітність, нарахування амортизації, у тому числі на актив № 2) та яка є дружиною ОСОБА_2 , який на момент набуття спірного активу, окрім того, що був суб`єктом декларування, мав законні доходи, які повинен декларувати публічно, як і факти набуття цінного майна, був також виконуючим обов`язки керівника ГУ ДПС в Одеській області, в якому це товариство перебувало на податковому обліку (відкриті відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).
Сумнівність достовірності та обґрунтованості визначеної ТОВ «Єдина Автомобільна Група» ціни продажу активу № 2 додають і ті обставини, що ані сторона відповідача, ані навіть саме товариство (у тому числі на ухвалу суду про витребування доказів) так і не надали доказів того, що на виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_1 перерахувала на рахунок товариства грошові кошти саме в сумі 1 414 998 грн, хоча з огляду на безготівковий характер розрахунків (як це було обумовлено в договорі купівлі-продажу) жодних об`єктивних складнощів у наданні таких доказів не могло виникнути.
Вищевикладені сумніви та обставини дають розумні підстави вважати, що придбання ОСОБА_1 активу № 2 саме від ТОВ «Єдина Автомобільна Група» могло бути використано з метою зниження ціни набуття дороговартісного активу та приховування його реальної ринкової вартості саме за рахунок механізмів амортизації та бухгалтерського обліку.
У зв`язку з цим доводи та докази сторони відповідача щодо визначеної ТОВ «Єдина Автомобільна Група» вартості активу № 2 з урахуванням правил бухгалтерського обліку, податкової звітності та амортизації колісного транспортного засобу суд вважає необґрунтованими та з цих підстав відхиляє.
Щодо мінімальної ринкової вартості активу № 2
Судом встановлено, що договірна вартість активу № 2 є нижчою за його мінімальну ринкову вартість, а тому не може бути застосована для обрахунку достатності законних доходів подружжя ОСОБА_6 для придбання спірного автомобіля. У зв`язку з цим виникає потреба у застосуванні мінімальної ринкової вартості активу № 2.
Оскільки сторона відповідача не надала власних доказів щодо мінімальної ринкової вартості активу № 2, то в цілях ч. 3 ст. 290 ЦПК України суд застосовує мінімальну ринкову вартість активу № 2, яка вбачається з доказів сторони позивача.
У цьому аспекті суд враховує лише доказ позивача у виді консультації ПП «Ажіо» № 57-1/25 від 24.03.2025 (Т. 2, а.с. 128-133). Суд не може врахувати лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 8887/6717-3-25/54 від 29.04.2025 (Т. 10, а.с. 127), оскільки в цьому листі зазначено довідкову ціну активу № 2, а не його мінімальну ринкову вартість, а також не описано процес оціночного дослідження та мотивів, на підставі яких зроблено висновки про вартість автомобіля, у зв`язку з чим неможливо встановити яким чином визначалася ціна активу № 2 та чи є вона найменшою (мінімальною) ринковою його вартістю.
Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд доходить висновку, що станом на 14.04.2023 мінімальна ринкова вартість активу № 2 з урахуванням всіх встановлених обставин, принципів розумності, добросовісності, справедливості, економічної розсудливості не могла бути меншою, ніж 3 937 852 грн.
На переконання суду, вартість активу № 2 в сумі 3 937 852 грн була найменшою (мінімальною) з усіх можливих вартостей цього або аналогічного колісного транспортного засобу, що відповідає змісту мінімальної ринкової вартості, про яку йдеться у ч. 3 ст. 290 ЦПК України.
У зв`язку з цим при визначенні достатності законних доходів подружжя ОСОБА_6 для придбання активу № 2 суд виходить з того, що мінімальна ринкова вартість цього транспортного засобу становила 3 937 852 грн.
Щодо достатності законних доходів ОСОБА_2 для придбання активу № 2 за його мінімальною ринковою вартістю в розмірі 3 937 852 грн
Доходи за 2023 рік
З декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, поданої ОСОБА_2 за 2023 рік (Т. 2, а.с. 76; Т. 3, а.с. 78-91), встановлено наступне.
Об`єкти нерухомості у порівнянні з 2022 роком залишилися незмінними.
Майнове становище подружжя ОСОБА_6 в частині цінного рухомого майна (транспортних засобів) зазнало змін: 1) відсутні відомості про автомобіль Lexus PX300, 2019 року випуску, VIN-код НОМЕР_9 , який у 2022 році був у власності ОСОБА_1 , та Lexus GS300, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_10 , який у 2022 році був у власності ОСОБА_2 ; 2) зазначені відомості щодо автомобіля Audi RSQ8, 2020 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , вартістю 1 414 998 грн, набутий 14.04.2023 у власність ОСОБА_1 , та щодо автомобіля Toyota Camry, 2021 року випуску, VIN-код НОМЕР_21 , належного ОСОБА_2 на праві користування.
Таким чином, у 2023 році два транспортні засоби (актив № 1, № 2) належали подружжю ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, а один транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_2 .
Серед доходів ОСОБА_2 відображено наступні відомості: 1) 1 100 000 грн - дохід ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності; 2) 235 487 грн - заробітна плата ОСОБА_2 за місцем роботи в ГУ ДПС в Одеській області; 3) 836 000 грн - дохід ОСОБА_2 від відчуження рухомого майна; 4) 1 500 000 грн - дохід ОСОБА_1 від відчуження рухомого майна.
Серед грошових активів відображено готівкові кошти в сумі 1 500 000 грн (по 750 000 грн у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ). Відомості про заощадження ОСОБА_1 в сумі 500 000 грн, що були відображені у декларації за 2022 рік, відсутні.
Серед банківських рахунків у порівнянні з 2022 роком жодних змін не встановлено.
Також ОСОБА_2 відображено відомості про вчинення 02.05.2023 правочину щодо купівлі-продажу транспортного засобу, який призвів до припинення права власності ОСОБА_2 .
Відсутність у декларації за 2023 рік двох автомобілів, які належали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2022 році і були відображені як такі у відповідній декларації, з одночасною наявністю відомостей про отримання доходів від відчуження рухомого майна та вчинення правочину купівлі-продажу транспортного засобу дає достатні підстави вважати, що дохід ОСОБА_2 у сумі 836 000 грн є доходом від продажу його транспортного засобу Lexus GS300, 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_10 , а дохід ОСОБА_1 в сумі 1 500 000 грн є доходом від продажу її транспортного засобу Lexus PX300, 2019 року випуску, VIN-код НОМЕР_9 .
Вищезазначені висновки також підтверджуються наявними матеріалами справи. Так, судом встановлено, що 24.05.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (батьком ОСОБА_2 ) в територіальному сервісному центрі 5152 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5152/2023/3839899 (Т. 3, а.с. 127-128), відповідно до п. 1 якого ОСОБА_1 зобов`язалася передати у власність ОСОБА_7 автомобіль Lexus PX300, 2019 року випуску, VIN-код НОМЕР_9 . У п. 3.1 договору купівлі-продажу вартість транспортного засобу сторонами погоджено в сумі 1 500 000 грн.
Разом з тим, отримання ОСОБА_1 доходу в сумі 1 500 000 грн від продажу зазначеного транспортного засобу викликає сумніви, оскільки з відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (Т. 3, а.с. 110) встановлено, що ОСОБА_7 з 1998 року по 2023 рік мав законні доходи лише на суму 123 800 грн, які не дозволяли йому придбати у ОСОБА_1 вказаний автомобіль за погодженою вартістю. Пояснення ОСОБА_1 щодо можливості ОСОБА_7 заробити вказану суму грошей за рахунок гри в карти суд вважає непереконливими.
Вказані сумніви також посилюють ті обставини, що договір купівлі-продажу укладався між близькими особами суб`єкта декларування (дружиною та батьком ОСОБА_2 ), а сторона відповідача, будучи обізнаною з позицією сторони позивача щодо неможливості врахування цього доходу, маючи достатньо процесуального часу та можливостей, не надала жодного доказу на підтвердження здійснення розрахунків за цим договором купівлі-продажу.
Крім того, поява у 2023 році у подружжя ОСОБА_6 готівкових коштів в загальній сумі 1 500 000 грн, що відповідає ціні вищезазначеного договору купівлі-продажу, дає можливість припускати, що відображені заощадження були сформовані саме за рахунок продажу цього транспортного засобу. Відповідно оскільки такі грошові заощадження були відображені як наявні станом на 31.12.2023, то наявні достатні підстави вважати, що у 2023 році ці заощадження не витрачалися.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на сумнівність отримання ОСОБА_1 доходу в сумі 1 500 000 грн від продажу свого автомобіля, зважаючи на наявність достатніх підстав вважати, що грошові заощадження подружжя були сформовані саме за рахунок цього сумнівного доходу та не використовувалися у 2023 році, суд при визначенні реальних фінансових можливостей родини ОСОБА_6 не враховує ані дохід в сумі 1 500 000 грн, ані заощадження в такій же сумі.
Дохід ОСОБА_2 від продажу транспортного засобу не може бути поставлений під сумнів, оскільки суду не надано жодних документів, що стосуються його отримання, у зв`язку з чим суд покладається на відомості декларації.
Таким чином, сукупний законний дохід подружжя ОСОБА_6 за 2023 рік, що міг бути використаний ними для покриття витрат на всі потреби, становив - 2 671 487 грн (1 100 000 грн (дохід ОСОБА_1 від підприємницької діяльності) + 235 487 грн (заробітна плата ОСОБА_2 ) + 836 000 грн (дохід ОСОБА_2 від продажу транспортного засобу) + 500 000 грн (заощадження ОСОБА_1 за 2022 рік, які були відображені у декларації за 2022 рік, але не відображені за 2023 рік, що дає можливість припускати їх витрачання у 2023 році)).
Враховуючи, 1) що актив № 2 фактично був переданий ОСОБА_1 ще 16.02.2023 (в момент укладення першого договору купівлі-продажу), 2) що стороною позивача доведено, а стороною відповідача не спростовано факт відсутності розрахунків між ОСОБА_1 та ТОВ «Єдина Автомобільна Група» за актив № 2 в період з 16.02.2023 по момент закриття рахунків товариства, що дає можливість припускати або відсутність взагалі між ними розрахунків за цей автомобіль, або здійснення цих розрахунків в будь-який інший спосіб, ніж це було передбачено в договорі, 3) що 14.04.2023 в сервісному центрі було повторно укладено договір купівлі-продажу активу № 2, який і став підставою для перереєстрації автомобіля на ОСОБА_1 , 4) що стороною відповідача не доведено здійснення розрахунків за актив № 2 у відповідності до додаткової угоди № 1 до договору купівлі-продажу від 16.02.2023, тобто у період з 16.02.2023 по 31.12.2023, 5) що у декларації за 2023 рік датою набуття активу № 2 ОСОБА_2 відображає 14.04.2023, суд вважає, що визначення реальної фінансової можливості подружжя ОСОБА_6 придбати актив № 2 слід здійснювати саме станом на 14.04.2023.
У свою чергу, станом на 14.04.2023 законні доходи подружжя становили: 1 100 000 грн (дохід ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності, оскільки неможливо встановити, в якому обсязі та протягом якого періоду було отримано ці грошові кошти) + 41 030,34 грн (заробітна плата ОСОБА_2 (Т. 2, а.с. 25)) + 500 000 грн (заощадження ОСОБА_1 ) = 1 641 030,34 грн, які могли бути використані відповідачами для покриття витрат на всі потреби.
Витрати за 2023 рік
На рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_11 , відкритому на її ім`я в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Т. 3, а.с. 102; файл «3222910647_49111174_НОМЕР_11»), надходження за 2023 рік складали 957 901,51 грн, з яких 350 330 грн - поповнення готівкою, 607 571,51 грн - інші джерела надходжень (переважно неідентифіковані поповнення картки та нецільові перекази від третіх осіб). Натомість витрати за 2023 рік складали 900 064,39 грн. Проведенням аналізу витрат не встановлено, щоб вони були пов`язані з придбанням активу № 2.
За період з 01.01.2023 по 14.04.2023 на вказаному рахунку ОСОБА_1 зафіксовано наступні грошові операції. Надходження становили 249 904 грн, з яких 76 350 грн - поповнення готівкою, 173 554 грн - інші джерела надходжень. Витрати за цей же період становили 245 010,63 грн.
На рахунку № НОМЕР_15 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Т. 3, а.с. 102; файл «2972418874_21739531_НОМЕР_15»), надходження за 2023 рік становили 27 700 грн, що повністю складаються з переказів з інших карток ОСОБА_2 . Витрати за 2023 рік становили 27 074,90 грн. Проведенням аналізу витрат не встановлено, щоб вони були пов`язані з придбанням активу № 2.
За період з 01.01.2023 по 14.04.2023 надходження на цьому рахунку становили 4 800 грн, а витрати - 4 681 грн.
На рахунку № НОМЕР_16 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Т. 3, а.с. 102; файл «2972418874_21739531_НОМЕР_16») надходження за 2023 рік становили 824 041,07 грн, з яких 120 000 грн - поповнення готівкою, 704 041,07 грн - інші джерела поповнення. Витрати за 2023 рік становили 809 916,65 грн. Проведенням аналізу витрат не встановлено, щоб вони були пов`язані з придбанням активу № 2.
За період з 01.01.2023 по 14.04.2023 надходження на цьому рахунку становили 184 234 грн, які повністю складаються з надходжень з інших джерел, а витрати - 241 372,30 грн.
Виписка по рахунку № НОМЕР_17 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Т. 3, а.с. 102; файл «2972418874_21739531_НОМЕР_17»), за 2023 рік аналогічна виписці по рахунку № НОМЕР_16 .
На рахунку № НОМЕР_13 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Державний ощадний банк України» (Т. 3, а.с. 106; файл « НОМЕР_13 »), за 2023 рік надходження становили 189 567,37 грн, які повністю складаються із заробітної плати, а витрати - 206 706,29 грн, які не пов`язані з придбанням активу № 2. 
За період з 01.01.2023 по 14.04.2023 надходження на цьому рахунку становили 41 030,34 грн, а витрати - 82 176,50 грн.
Таким чином, сукупні документально підтверджені витрати подружжя ОСОБА_6 за 2023 рік, що не пов`язані з придбанням активу № 2, становили 1 943 762,23 грн. Різниця між законними доходами подружжя ОСОБА_6 за 2023 рік та їх витратами за цей же рік становить 727 724,77 грн (2 671 487 грн - 1 943 762,23 грн).
Сукупні документально підтверджені витрати подружжя ОСОБА_6 за період з 01.01.2023 по 14.04.2023, що не були пов`язані з придбанням активу № 2, становили 573 240,43 грн. Різниця між законними доходами подружжя ОСОБА_6 за період з 01.01.2023 по 14.04.2023 і витратами за цей же період становить 1 067 789,91 грн (1 641 030,34 грн - 573 240,43 грн).
Тобто, станом на 14.04.2023 подружжя ОСОБА_6 мало законні доходи в сумі 1 067 789,91 грн, які могли бути використані для придбання активу № 2.
Враховуючи, що мінімальна ринкова вартість активу № 2 визначена на рівні 3 937 852 грн, суд доходить висновку, що законних доходів ОСОБА_2 станом на 14.04.2023 не вистачало для придбання спірного активу за його мінімальною ринковою вартістю.
4.4.3. Щодо різниці між мінімальною ринковою вартістю активу № 2 і законними доходами ОСОБА_2 .
Керуючись формулою визначення різниці, що наведена у п. 4.3.3 судового рішення, суд доходить висновку, що різниця між законними доходами ОСОБА_2 (1 067 789,91 грн) з урахуванням витрат на поточні потреби та мінімальною ринковою вартістю активу № 2 (3 937 852 грн) становить -2 870 062,09 грн, що відповідає вимогам щодо різниці, які передбачені абз. 1 ч. 2 ст. 290 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 292 ЦПК України активи, визнані судом відповідно до статті 291 цього Кодексу необґрунтованими, стягуються в дохід держави. Якщо суд відповідно до статті 291 цього Кодексу визнає необґрунтованими частину активів, в дохід держави стягується частина активів відповідача, яка визнана необґрунтованою, а у разі неможливості виділення такої частини - її вартість.
Наведені приписи процесуального законодавства дають можливість констатувати, що встановлення обставин, які свідчать про наявність в особи, уповноваженої на виконання функцій держави, законних доходів лише для часткового покриття витрат на придбання спірного активу, дає підстави для визнання відповідного активу частково необґрунтованим (в тій частині, яка не підтверджується законними доходами та відповідає вимогам щодо різниці, передбаченим ч. 2 ст. 290 ЦПК України). 
Оскільки законні доходи ОСОБА_2 дозволяли сплатити лише 1 067 789,91 грн в якості оплати вартості активу № 2, але не дозволяли оплатити іншу частину вартості в сумі 2 870 062,09 грн, яка відповідає вимогам щодо різниці, передбаченим ч. 2 ст. 290 ЦПК України, то актив № 2 є частково необґрунтованим та підлягає стягненню в дохід держави в тій частині (сумі), що є необґрунтованою (непідтвердженою законними доходами).
У той же час, оскільки актив № 2 є транспортним засобом, який в розумінні ст. 183 ЦК України є неподільною річчю, що унеможливлює виділення його необґрунтованої частини та стягнення її в дохід держави, а також оскільки актив № 2 вибув з власності відповідачів, то стягненню підлягає вартість цієї частини, тобто грошові кошти в сумі 2 870 062,09 грн.
У постанові КЦС ВС від 04.10.2023 у справі № 991/2396/22 (провадження № 61-8529св23) зроблено висновок, що законодавець окремо не урегулював ті випадки, за яких необґрунтовані активи набуваються двома або більше особами (тобто, має місце множинність осіб). Стаття 541 ЦК України, за відсутності окремого правового регулювання, поширюється на стягнення необґрунтованих активів у дохід держави чи вартості таких активів. Законом не встановлено випадків виникнення солідарного зобов`язання для стягнення необґрунтованих активів у дохід держави чи вартості таких активів. За таких обставин, помилковим буде висновок про солідарне стягнення з відповідачів у дохід держави вартості необґрунтованих активів.
Таким чином, необґрунтована частка вартості активу № 2 в сумі 2 870 062,09 грн підлягає стягненню в дохід держави в рівних частках з відповідачів, тобто по 1 435 031 грн з кожного.
4.4.4. Чи є сукупність доказів Позивача більш переконливою порівняно з сукупністю доказів Відповідачів
Застосовуючи принцип переваги більш вагомих доказів, суд виходить з того, що стороною відповідача фактично надано лише докази, які стосувалися обґрунтування договірної ціни активу № 2. Будь-яких інших доказів щодо активу № 2 сторона відповідача не надала, а всі свої заперечення проти цієї частини позовних вимог будувала виключно на доказах сторони позивача, у тому числі шляхом представлення власної версії події набуття ОСОБА_1 активу № 2. За таких умов суд на підставі одних і тих самих доказів фактично має вирішити чия версія подій (позивача чи відповідачів) стосовно набуття активу № 2 є більш переконливою.
Загальний зміст заперечень сторони відповідача проти позовних вимог, що стосуються активу № 2 (п. 2.2, 2.4 судового рішення), аналогічний змісту заперечень проти позовних вимог щодо активу № 2 та зводиться до тверджень про 1) недоведеність зв`язку активу № 2 з ОСОБА_2 ; 2) недоведеність наявності підстав для визначення і застосування мінімальної ринкової вартості активу № 2; 3) недоведеність недостатності законних доходів ОСОБА_1 для придбання активу № 2.
Ці заперечення вже досліджувалися судом у п. 4.3.1 - 4.3.4, 4.4.1, 4.4.2, де визнані необґрунтованими та недоведеними. Підстав для інших висновків судом не встановлено, а стороною відповідача не доведено.
Оскільки будь-яких інших доводів/версій щодо активу № 2 стороною відповідача не наведено, суд доходить висновку, що версія сторони позивача про необґрунтоване набуття ОСОБА_2 активу № 2 є більш переконливою та ймовірною з огляду на встановлені фактичні обставини.
Таким чином, за результатами повного, всебічного, змагального судового розгляду на підставі дослідженої сукупності більш вагомих належних, допустимих, достовірних доказів суд вважає доведеним, що актив у виді транспортного засобу марки Audi RS Q8, VIN-код та номер кузова НОМЕР_2 , є частково необґрунтованим та підлягає стягненню в дохід держави (з урахуванням висновків суду у п. 4.4.3 судового рішення).
5. Оцінка досліджених судом доказів
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони.
Під час судового розгляду представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Мостовою І.О. було подано клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме: 1) листа Головного сервісного центру МВС № 31/7372-7191-2024 від 14.03.2024; 2) листа Державної податкової служби України № 4036/99-00-11-02-05 від 21.03.2024; 3) листа керівника Головного оперативного управління ДБР № 7154-24/10-3-01-02-8368/24 від 03.06.2024 та листа Головного сервісного центру МВС № 31/30/11-1618-2024 від 11.06.2024; 4) листа керівника Головного оперативного управління ДБР № 7154-24/10-3-01-02-5368/25 від 21.04.2025; 5) листа ТОВ «Інтернет-реклама РІА» № 46/ІРР від 22.01.2025; 6) листа ТОВ «Інтернет-реклама РІА» № 33/ІРР від 15.01.2025; 7) листа ТОВ «ЗС ГРУПП» № А003/01-25 від 28.01.2025; 8) листа ТОВ «Українська універсальна біржа» № В-27/2 від 27.01.2025; 9) запиту № 278 на отримання інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих фізичними особами від податкових агентів та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, та відповіді на нього; 10) запиту № 457 на отримання інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих фізичними особами від податкових агентів та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, та відповіді на нього; 11) листа ТОВ «Ауді-центр Київ» № 15 від 11.04.2025; 12) листа ПРАТ СК «ВУСО» № 2168/2025/вих від 07.04.2025.
Обґрунтовуючи недопустимість вказаних доказів, сторона відповідача звернула увагу на ті обставини, що виключним правом направляти запити щодо отримання інформації, необхідної у справах щодо виявлення необґрунтованих активів та збору доказів їх необґрунтованості наділені Директор ДБР, його уповноважений заступник, директори територіальних органів ДБР та їх уповноважені заступники. Натомість вказані документи отримані у відповідь на запити, направлені керівником Головного оперативного управління ДБР, а також іншими посадовими особами ДБР, які не входять до наведеного переліку, а відтак вказані докази зібрані неуповноваженими суб`єктами та з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання цих доказів недопустимими.
Вирішуючи вказане клопотання, суд доходить наступних висновків.
Допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (постанова ВП ВС від 07.12.2021 у справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21).
Чинним законодавством не встановлено обов`язковості певних засобів доказування для справ про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або заборони на використання певних засобів доказування. Таким чином, в межах даної категорії справ суд, вирішуючи питання допустимості досліджених доказів, керується лише загальним аспектом цієї властивості доказів.
Відповідно до ч. 5 ст. 290 ЦПК України Національне антикорупційне бюро України та Спеціалізована антикорупційна прокуратура, а у визначених законом випадках - Державне бюро розслідувань та Генеральна прокуратура України - вживають заходів щодо виявлення необґрунтованих активів та збору доказів їх необґрунтованості.
Тобто, приписами процесуального законодавства Державне бюро розслідувань саме як правоохоронний орган державної влади, а не конкретних його посадових осіб, уповноважено на збір доказів, які підтверджують необґрунтованість виявлених активів.
Відповідно до п. 2-1, 2-2 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань та його уповноважені посадові особи з метою виконання покладених на них завдань, зокрема:
безоплатно одержують за письмовими запитами Директора Державного бюро розслідувань, його уповноваженого заступника, директорів територіальних органів Державного бюро розслідувань або їх уповноважених заступників інформацію, необхідну у справах щодо виявлення необґрунтованих активів та збору доказів їх необґрунтованості в межах компетенції Державного бюро розслідувань, у тому числі з автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та банків даних, держателем (адміністратором) яких є органи державної влади або органи місцевого самоврядування, зокрема інформацію з обмеженим доступом. Використання такої інформації здійснюється Державним бюро розслідувань з дотриманням законодавства про захист персональних даних. Суб`єкти, яким адресовано відповідний запит, зобов`язані протягом трьох днів, а в разі неможливості - не пізніше 10-денного строку, надати відповідну інформацію або повідомити про причини, що перешкоджають її наданню (п. 2-1);
безоплатно одержують на підставі рішення Директора Державного бюро розслідувань або його уповноваженого заступника, погодженого з Генеральним прокурором або його уповноваженим заступником, від банків, депозитарних, фінансових та інших установ, підприємств та організацій незалежно від форми власності інформацію про операції із зазначенням даних про контрагентів, рахунки, вклади, правочини фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців та юридичних осіб, яка необхідна для виявлення необґрунтованих активів та збору доказів їх необґрунтованості в межах компетенції Державного бюро розслідувань. Отримання від банків інформації, що становить банківську таємницю, здійснюється в порядку та обсязі, визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність" (п. 2-2).
За результатами дослідження доказів, про недопустимість яких стверджує сторона відповідача, встановлено, що вони отримані у відповідь або на запит керівника Головного оперативного управління ДБР, або на запит в.о. керівника цього управління.
Відповідно до Указу Президента України «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань» № 41/2020 від 05.02.2020 у структурі ДБР передбачено центральний апарат та територіальні управління. Головне оперативне управління є складовою частиною (підрозділом) центрального апарату ДБР.
У зв`язку з цим суд звертає увагу, що відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 13 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» керівник підрозділу центрального апарату Державного бюро розслідувань здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами, у тому числі має право в межах своєї компетенції особисто реалізовувати повноваження Державного бюро розслідувань, визначені цим Законом.
Системний аналіз наведених приписів законодавства дає можливість дійти висновку, що, окрім того, що положення ЦПК України наділяють правом збору доказів в межах даної категорії справ Державне бюро розслідувань як правоохоронний орган, а не його конкретних посадових осіб, положення профільного закону, який визначає правові особливості функціонування цього органу влади, дозволяють керівнику підрозділу центрального апарату ДБР (зокрема, керівнику Головного оперативного управління) особисто реалізовувати всі повноваження ДБР, тобто збирати докази на підтвердження необґрунтованості виявлених активів.
У зв`язку з цим судом не встановлено підстав вважати, що перелічені стороною відповідача докази зібрані неуповноваженим суб`єктом та з порушенням встановленого законом порядку.
Крім того, слід враховувати, що всі дії ДБР щодо збору доказів на підтвердження необґрунтованості активів № 1, 2 здійснювалися на виконання запиту Спеціалізованої антикорупційної прокуратури № 16-17885-24 від 27.02.2024 (Т. 2, а.с. 3-4), яким фактично Спеціалізована антикорупційна прокуратура уповноважила ДБР на збір запитуваних документів та матеріалів.
Отже, доводи сторони відповідача про недопустимість доказів є необґрунтованими.
Під час судового розгляду учасниками справи не зазначено інших підстав для визнання наявних в матеріалах справи доказів неналежними, недопустимими, недостовірними. Судом також не встановлено підстав для визнання досліджених та покладених в основу цього рішення доказів неналежними, недопустимими та недостовірними.
6. Висновки за результатами судового розгляду
За результатами повного, всебічного, точного, змагального та рівного судового розгляду на підставі переваги більш вагомих доказів (версій) сторін справи суд доходить наступних висновків:
1) актив № 1 набутий ОСОБА_2 як особою, уповноваженою на виконання функцій держави, в один із способів, що передбачений п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України, за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, за відсутності достатніх законних доходів, а різниця між мінімальною ринковою вартістю активу та законними доходами ОСОБА_2 не може бути застосована, оскільки всі законні доходи за відповідний звітний період були використані для покриття витрат, що не були пов`язані з придбанням спірного активу. 
З урахуванням вищевикладеного, актив № 1 є необґрунтованим та підлягає стягненню в дохід держави, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
2) актив № 2 набутий ОСОБА_2 як особою, уповноваженою на виконання функцій держави, в один із способів, що передбачений п. 2 ч. 8 ст. 290 ЦПК України, за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, за відсутності достатніх законних доходів (законні доходи лише частково дозволяли оплатити вартість автомобіля), а різниця між мінімальною ринковою вартістю активу та законними доходами ОСОБА_2 становить 2 870 062,09 грн, що з огляду на вибуття активу № 2 з власності відповідачів на момент пред`явлення позову в рівних частках підлягає стягненню в дохід держави, тобто по 1 435 031 грн з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Оскільки суд не погодився з визначеною стороною позивача мінімальною ринковою вартістю активу № 2 (було здійснено її зменшення у зв`язку з наявністю арифметичної помилки у доказах позивача), що вплинуло на визначення різниці між законними доходами ОСОБА_2 та вартістю цього активу в бік її зменшення у порівнянні з різницею, що була визначена позивачем, а отже, вплинуло на остаточну суму частки необґрунтованості такого активу (так само в бік її зменшення) і відповідно сум стягнень з кожного з відповідачів (по 1 435 031 грн замість заявлених 1 498 564,50 грн), то позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
З урахуванням вищевикладеного, актив № 2 є частково необґрунтованим, а вартість необґрунтованої частки цього активу підлягає стягненню в дохід держави з відповідачів.
7. Інші питання, які вирішуються при ухваленні остаточного судового рішення
7.1. Щодо судових витрат
Учасниками справи не заявлено про понесення судових витрат у зв`язку з розглядом цієї справи. Внаслідок цього підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.
7.2. Щодо негайного виконання судового рішення
Підстави, передбачені ст. 430 ЦПК України для допущення негайного виконання судового рішення, в межах даної категорії справ відсутні.
7.3. Щодо здійснення судового контролю
Підстави, передбачені ч. 5, 6 ст. 453-1 ЦПК України для здійснення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання стороною відповідача звіту про його виконання, в межах даної категорії справ відсутні.
7.4. Щодо заходів забезпечення позову
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 1, 7-10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. 
У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Судом встановлено, що ухвалою Вищого антикорупційного суду від 08.05.2025 у справі № 991/4079/25 (провадження № 2-з/991/20/25) вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Toyota Land Cruiser 200, номер кузова НОМЕР_1 , 2018 р.в., право власності на який зареєстроване на ОСОБА_1 , та на автомобіль BMW X7 M60I XDRIVE, номер кузова НОМЕР_22 , право власності на який зареєстроване на ОСОБА_1 .
Арешт на автомобіль BMW X7 M60I XDRIVE, номер кузова НОМЕР_22 , накладено судом з розрахунку на те, що 1) цей транспортний засіб фактично придбаний за грошові кошти, отримані від реалізації активу № 2, який є предметом спору; 2) виділити частку з потенційно необґрунтованого активу №2 неможливо.
Враховуючи положення ст. 158 ЦПК України, необхідність часткового задоволення позовних вимог, зміст і обсяг яких є пропорційним застосованим заходам забезпечення позову, а також те, що метою забезпечення позову є створення умов належного, повного та ефективного виконання остаточного судового рішення, суд доходить висновку про необхідність залишення без змін заходів забезпечення позову, що застосовані ухвалою суду від 08.05.2025. Арешти, накладені на транспортні засоби, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
7.5. Щодо правових наслідків визнання активів необґрунтованими
Відповідно до ст. 292 ЦПК України активи, визнані судом відповідно до статті 291 цього Кодексу необґрунтованими, стягуються в дохід держави. Якщо суд відповідно до статті 291 цього Кодексу визнає необґрунтованими частину активів, в дохід держави стягується частина активів відповідача, яка визнана необґрунтованою, а у разі неможливості виділення такої частини - її вартість.
У разі неможливості звернення стягнення на активи, визнані необґрунтованими, на відповідача покладається обов`язок сплатити вартість таких активів або стягнення звертається на інші активи відповідача, які відповідають вартості необґрунтованих активів.
Стягнення в дохід держави активів, визнаних судом необґрунтованими, або інших активів відповідача, які відповідають вартості необґрунтованих активів, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", крім випадків здійснення такого стягнення в порядку, встановленому Законом України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів".
У постанові КЦС ВС від 20.06.2024 у справі № 991/5169/23 (провадження № 61-16166св23) зроблено висновок з приводу того, що визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави (пункт 12 частини першої статті 346 ЦК України) є підставою припинення права власності, а чинне законодавство не містить особливостей стягнення в дохід держави активів, визнаних необґрунтованими, якщо звертається стягнення на сам актив (зокрема, майно, майнові права), а не його вартість. Тому вартість набуття у власність такого активу особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, має значення для кваліфікації такого активу як необґрунтованого, а не для звернення стягнення його в дохід держави.
У зв`язку з цим, якщо звертається стягнення безпосереднього на необґрунтований актив (зокрема, майно, майнові права), у резолютивній частині судового рішення не потрібно зазначати його вартість або визначати певну суму грошових коштів, в межах якої має бути звернено стягнення на майно.
Оскільки за результатами розгляду даної справи суд доходить висновку про стягнення в дохід держави безпосередньо активу № 1, то суд, викладаючи текст резолютивної частини судового рішення, керується вищевикладеними висновками щодо застосування норм процесуального законодавства.
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. 12, 81, 89, 264, 265, 290-292 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов Держави Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави - задовольнити частково.
Визнати необґрунтованим актив у виді транспортного засобу марки та моделі «Toyota Land Cruiser 200», 2018 року випуску, VIN-код та номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_23 ).
Визнати необґрунтованим актив у виді транспортного засобу марки та моделі «Audi RS Q8», 2020 року випуску, VIN-код та номер кузова НОМЕР_2 .
Стягнути в дохід держави транспортний засіб марки та моделі «Toyota Land Cruiser 200», 2018 року випуску, VIN-код та номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_23 ).
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_23 ) в дохід держави грошові кошти в сумі 1 435 031 (одного мільйона чотирьохсот тридцяти п`яти тисяч тридцять однієї) гривні в якості частини вартості необґрунтованого активу у виді транспортного засобу марки та моделі «Audi RS Q8», 2020 року випуску, VIN-код та номер кузова НОМЕР_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_24 ) в дохід держави грошові кошти в сумі 1 435 031 (одного мільйона чотирьохсот тридцяти п`яти тисяч тридцять однієї) гривні в якості частини вартості необґрунтованого активу у виді транспортного засобу марки та моделі «Audi RS Q8», 2020 року випуску, VIN-код та номер кузова НОМЕР_2 .
Заходи забезпечення позову, а саме арешти, накладені ухвалою Вищого антикорупційного суду від 08.05.2025 у справі № 991/4079/25 (провадження № 2-з/991/20/25) на автомобілі Toyota Land Cruiser 200, номер кузова НОМЕР_1 , BMW X7 M60I XDRIVE, номер кузова НОМЕР_22 - залишити без змін.
Арешти, накладені на транспортні засоби, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили та можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів із дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду через Вищий антикорупційний суд.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення Вищого антикорупційного суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Держава Україна в особі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (адреса місцезнаходження: 01135, місто Київ, вул. Ісаакяна, будинок 17; код ЄДРПОУ: 45252419).
Відповідачі:  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_24 );
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_23 ).
Повний текст рішення складено 26.11.2025.

Суддя-доповідач:          Широка К.Ю.

Судді:          Мовчан Н.В.

Сікора К.О.