ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 523/12468/20
провадження № 61-8737св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач -  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , 
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради,
треті особи:Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мрія-66»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та  в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року у складі судді Дяченко В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Карташова О. Ю., Кострицького В. В.,

ВСТАНОВИВ: 
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зміну договору найму. 

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації № 3320 від 26 грудня 2006 року ОСОБА_3 отримав ордер серії ПР № 1425 від 27 грудня 2006 року на право вселення трьох осіб у двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 . На підставі цього ордера у вказану квартиру були вселені ОСОБА_3 , вона (позивачка) та їх син ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала на те, що у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані такі особи: ОСОБА_3 , вона (позивачка) та їх син ОСОБА_2 .
Зазначала, що вона та її син були вселені у спірну квартиру на підставі ордера серії ПР № 1425 від 27 грудня 2006 року, а тому відповідно до частини другої статті 65 ЖК України вони набули рівного з іншими членами сім`ї права користування житловим приміщенням, так як між нею та ОСОБА_3 при вселенні не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням. Ордер серії ПР № 1425 від 27 грудня 2006 року, виданий ОСОБА_3 для сім`ї із трьох осіб на право зайняття квартири, є чинним.
Вказувала, що на початку 2019 року ОСОБА_3 викинув з квартири її речі та речі сина, не впускав їх до квартири, чинив перешкоди у користуванні квартирою. З метою захисту свого права на користування квартирою вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів.
Зазначала, що ні вона, ні її син ОСОБА_2 добровільно зі спірної квартири не виселялися, рішення щодо їх виселення судами не ухвалювалось. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 провели виселення її та її сина на підставах, що не ґрунтуються на законі, тобто фактично спричинили самоправство.
ОСОБА_4 самовільно, без рішення про надання їй у користування спірної квартири, без ордеру на вселення у вказане житлове приміщення вселилася у спірну квартиру та чинить їй та її сину перешкоди у користуванні квартирою.
Вказувала на те, що між нею та ОСОБА_3 склалися неприязні стосунки, в результаті чого сумісне їх проживання без встановлення порядку користування житловим приміщенням у спірній квартирі є неможливим.
ОСОБА_3 уклав договір найму спірної квартири саме з Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради, яка своїм розпорядженням № 592p від 28 вересня 2018 року виключила вказану квартиру зі складу службового житла Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, однак не надає їй дозволу на укладення окремого договору житлового найму.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , просила суд:
- усунути їй та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення її та ОСОБА_2 до вказаної квартири;
- встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй у користування житлову кімнату площею 16,6 кв. м та балкон 1,0 кв. м, у сумісне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,7 кв. м, у загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити кухню площею 11,6 кв. м, коридор площею 9,9 кв. м, туалет площею 1,5 кв. м, ванну кімнату площею 3,0 кв. м, дві комори площею 2,3 кв. м та 2,4 кв. м, та лоджію 2,1 кв. м;
- визнати її наймачем житлової кімнати площею 16,6 кв. м та балкону 1,0 кв. м у спірній квартирі та зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради змінити договір найму вказаної квартири шляхом укладання з нею окремого договору найму житлового приміщення, а саме на кімнату площею 16,6 кв. м та балкону 1,0 кв. м, залишивши кухню площею 11,6 кв. м, коридор площею 9,9 кв. м, туалет площею 1,5 кв. м, ванну кімнату площею 3,0 кв. м, дві комори площею 2,3 кв. м та 2,4 кв. м, та лоджію 2,1 кв. м у спільному сумісному користуванні;
- виселити ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання їй іншого жилого приміщення.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , задоволено частково.
Усунуто перешкоди зі сторони ОСОБА_3 у користуванні ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
У решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 630,65 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , якою останні мають законне право користування, дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод зі сторони ОСОБА_3 у користуванні ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , спірною квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до вказаної квартири.

Також суди дійшли висновку про те, що вимоги позивача про встановлення порядку користування спірною квартирою саме шляхом виділення у користування ОСОБА_1 житлової кімнати площею 16,6 кв. м та балкону 1,0 кв. м, а у сумісне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - житлової кімнати площею 19,7 кв. м, не підлягають задоволенню, оскільки у цій квартирі ОСОБА_3 проживає разом з дружиною та трьома малолітніми дітьми, а ОСОБА_1 постійно в квартирі не проживає, оскільки проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_3 . Водночас суди врахували досягнення ОСОБА_2 повноліття під час розгляду судом справи, неможливість проживання в одній кімнаті осіб різної статі, площу кімнат та кількість осіб, які проживають у квартирі та відсутність висновку експерта щодо можливості встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради змінити договір найму вказаної квартири шляхом укладання з нею окремого договору найму житлового приміщення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачка не довелапорушення Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради її прав, враховуючи те, що спірна квартира належить Міністерству оборони України, а докази про передачу квартири Міністерством оборони України з державної власності у комунальну власність територіальної громади м. Одеси відсутні, а також відсутні докази наявності договірних відносин між Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради, ОСОБА_3 та іншими особами щодо найму зазначеного житлового приміщення у Суворовської районної адміністрації Одеської області.

Установивши, що ОСОБА_4 має право користування спірною квартирою як член сім`ї наймача, квартира є її постійним місцем проживання, з наймачем ОСОБА_3 веде спільне господарство, про що зазначається ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву, разом із ними проживають їх діти, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липні 2025 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та справу направити на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про те, що письмова згода ОСОБА_1 на вселення до спірної квартири ОСОБА_4 не була необхідна, оскільки ОСОБА_1 з 11 жовтня 2019 року змінила місце роботи та перестала проживати разом з наймачем ОСОБА_3 за спірною адресою. Суди не врахували, що у ОСОБА_1 змінилися умови та характер роботи, відповідно до яких вона проходить службу не у військовій частині НОМЕР_2 , яка розташована в Одеській області, а у військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_3 . Тимчасова ж відсутність особи за місцем проживання у зв`язку з працевлаштуванням в іншому місті сама по собі не свідчить про постійну її відсутність, як підставу втрати права на житло.
ОСОБА_4 самовільно вселилася до спірної квартири без згоди ОСОБА_1 у травні 2020 року.
Суди не врахували, що ОСОБА_4 мала б право на вселення до спірної квартири лише за умови надання письмової згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Крім того, ОСОБА_4 зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.
Посилаючись на те, що запропонований позивачкою порядок користування квартирою визначений без врахування усіх зареєстрованих осіб, які мають право на користування таким житловим приміщенням, суди не врахували, що на момент подачі позовної заяви в квартирі проживало три особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_2 , а за період розгляду справи в суді першої інстанції один з наймачів житлового приміщення, а саме  ОСОБА_3 , без згоди інших членів сім`ї вселив трьох нових мешканців, які стали його членами сім`ї після подачі позову до суду.
Затягування судового процесу дозволило ОСОБА_4 позбавити батьківських прав свого колишнього чоловіка, а ОСОБА_3 усиновити двох дітей ОСОБА_4 : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 29 квітня 2021 року, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 29 квітня 2021 року.
Крім того, затягування зі сторони відповідачів судового процесу дозволило їм народити спільну дитину - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 26 квітня 2022 року.
Так як на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, не потрібно (частина перша статті 65 ЖК України), то реєстрація місця проживання неповнолітніх дітей проводилася без згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Вказане призвело до того, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, у спірній квартирі було зареєстровано шість осіб, що не дозволяє визначити порядок користування спірною квартирою за запропонованим позивачкою варіантом.
Так як справа розглядалася у порядку спрощеного провадження, позивачка в силу частини третьої статті 49 ЦПК України була позбавлена можливості змінити предмет або підстави позову.
Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, не вирішив питання щодо стягнення витратна професійну правничу допомогу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) та у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2018 року у справі № 644/10619/15-ц (провадження № 61-14674св18), від 14 листопада 2023 року у справі № 760/31381/19 (провадження № 61-8758св22), від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21 (провадження № 61-3800сво23).

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що судові рішення в частині задоволених позовних вимог не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України, в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 липня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - ОСОБА_6 та судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_7 ОСОБА_8 .

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2025 року, в зв`язку з відставкою судді ОСОБА_7 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з ордером від 27 грудня 2006 року серії ПР ОСОБА_3 із сім`єю з трьох осіб видано ордер на право заняття службового жилого приміщення жилою площею 36,3 кв. м, що складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу із розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 592 від 28 вересня 2018 року квартиру АДРЕСА_4 , в якій мешкає ОСОБА_3 , складом сім`ї три особи (він, дружина, син) виключено зі складу службового житла Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

02 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрований шлюб.

Згідно з довідкою № 194 від 05 серпня 2020 року, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_3 з 11 жовтня 2019 року.

У повідомленні Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 червня 2020 року зазначено, що райадміністрація вирішує питання про розподіл особового рахунку тільки у тому випадку, коли усі повнолітні, які зареєстровані за цією адресою, дають письмову згоду. Так як ОСОБА_3 письмової згоди на розділення особового рахунку не надав, тому вирішувати це питання не є можливим. У зв`язку з вищевикладеним, для вирішення питання щодо розділення особового рахунку необхідно звернутися до суду.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2020 року у справі № 523/9954/20 позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі № 523/9954/20, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року та додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовуОСОБА_3 .

У квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані такі особи: 
ОСОБА_3 (наймач), 1979 року народження, дата реєстрації - 10 січня 2007 року, ОСОБА_1 , 1981 року народження, дата реєстрації - 10 січня 2007 року, 
ОСОБА_2 (син), 2005 року народження, дата реєстрації - 10 січня 2007 року, ОСОБА_5 (дочка), 2011 року народження, дата реєстрації - 24 травня 2021 року, ОСОБА_2 (син), 2013 року народження, дата реєстрації - 24 травня 2021 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 

18 липня 2022 року місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою та зміни договору житлового найму спірної квартири

Звертаючись до суду зі вимогою про встановлення порядку користування квартирою, позивачка просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши їй у користування житлову кімнату площею 16,6 кв. м та балкон 1,0 кв. м, у сумісне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,7 кв. м та залишити у загальному користуванні її, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кухню площею 11,6 кв. м, коридор площею 9,9 кв. м, туалет площею 1,5 кв. м, ванну кімнату площею 3,0 кв. м, дві комори площею 2,3 кв. м та 2,4 кв. м, та лоджію 2,1 кв. м.

Також позивачка просила змінити договір житлового найму спірної квартири та зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з нею окремий договір найму житлової кімнати, площею 16,6 кв. м та балкону 1,0 кв. м, а інші допоміжні приміщення залишити у спільному користуванні.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48 ЖК України), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Частиною першою статті 48 ЖК України передбачено, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Статтею 47 ЖК України встановлена норма жилої площі 13,65 кв. м на одну особу.

Згідно зі статтею 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21 зроблено висновок, що позови (вимоги) про встановлення порядку користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду та про зміну умов договору найму (укладення окремого договору найму), є різними за правовими та фактичним підставами. Право наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду передбачено у частині четвертій статті 816 ЦК України, яка не містить будь-яких обмежень реалізації цього права, і більше того, не пов`язує із певними межами. Тому з урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК України над нормами інших законів, застосуванню підлягає частина четверта статті 816 ЦК України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом. Порядок володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.

Тлумачення частини четвертої статті 816 ЦК України дає підстави для висновку, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Потрібно розмежовувати зміну умов договору найму (укладення окремого договору найму) щодо жилого приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду та встановлення порядку користування таким приміщенням.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірна квартира, в якій на час розгляду справи в суді першої інстанції зареєстровано шість осіб, має дві житлові кімнати площею 16,6 кв. м та 19,7 кв. м, які є ізольованими. 
У квартирі проживають такі особи: ОСОБА_10 (наймач), ОСОБА_11 (дружина наймача), та їхні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з довідкою № 194 від 05 серпня 2020 року ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_3 з 11 жовтня 2019 року.
Установлено, що на час звернення до суду з позовом та під час розгляду справи судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживали.

Враховуючи установлені судами обставини, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій проте, що запропонований позивачкою порядок користування спірною квартирою визначений без врахуванням усіх зареєстрованих осіб, які мають право на користування таким житловим приміщенням.

Також колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання її наймачем житлової кімнати площею 16,6 кв. м та балкону 1,0 кв. м у спірній квартирі та зобов`язання Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради змінити договір найму вказаної квартири шляхом укладання з нею окремого договору найму житлового приміщення з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 виключена зі складу службового житла Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 592 від 28 вересня 2018 року.

Відповідно до копій актів перевірки житлових умов від 09 жовтня 2019 року, 29 жовтня 2019 року та 01 червня 2020 року, складених комісією військової частини НОМЕР_6 , квартира АДРЕСА_1 належить Міністерству оборони України.

Матеріали справи не містять доказів передачі спірної квартири Міністерством оборони України з державної власності у комунальну власність територіальної громади м. Одеси, а також доказів наявності договірних відносин між Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради, ОСОБА_3 та іншими особами щодо найму зазначеного житлового приміщення у Суворовської районної адміністрації Одеської області.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела порушення її прав Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради.

Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно зі статтею 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 з 11 жовтня 2019 року змінила місце роботи та перестала проживати разом з наймачем ОСОБА_3 за спірною адресою. 

02 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрований шлюб.

На час вселення ОСОБА_4 до спірної квартири ОСОБА_3 проживав у цій квартирі один, а тому письмова згода інших членів сім`ї не була необхідна (стаття 65 ЖК України).

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками яких є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 визнав факт вселення та проживання ОСОБА_4 у житловому приміщенні спірної квартири як члена сім`ї.

Установивши, що ОСОБА_4 має право користування спірною квартирою як член сім`ї наймача, квартира є її постійним місцем проживання, з наймачем ОСОБА_3 вони ведуть спільне господарство, про що зазначається ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву, разом з ними проживають діти, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, не вирішив питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення,тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22)).

Водночас колегія суддів зазначає, що питання порушення судом першої інстанції вимог статті 275 ЦПК України щодо строків розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження на правильність вирішення указаного спору не впливають, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до статті 411 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:  	Г. В. Коломієць     Д. Д. Луспеник     Ю. В. Черняк