Справа № 296/8242/25
2/296/3167/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)

"12" грудня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:
головуючого судді Адамовича О.Й., 
за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати, компенсацій за невикористану відпустку та вихідної допомоги, належних йому на день звільнення на загальну суму 119219,68 гривень; стягнути з Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 09 липня 2025 року по день винесення рішення за даним позовом; стягнути з Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15.09.1997 позивач працював водієм Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» та 09.07.2025 був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов Колективного договору. У день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем по заробітній платі, не виплатив компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. 
У зв`язку з невиплатою належних позивачу сум при звільненні, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати.
Ухвалою від 02.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
18.11.2025 року постановлено ухвалу про витребування доказів. 
Представник позивача - адвокат Вернидуб Д.В. подав до суду заяву в якій просить справу розглядати без участі позивача та представника позивача. 
Представник відповідача - ДП "Житомирський лікеро-горілчаний завод" у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не направляв.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про спірні правовідносини сторін, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 15.09.1997 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія відділу збуту Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» та в подальшому переведений на посаду водія автотранспортного засобу транспортного цеху Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод», що стверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.8-9).
09.07.2025 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортного засобу транспортного цеху Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов Колективного договору, а саме порушення строків виплати заробітної плати, що підтверджується копією наказу ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» №64 б-тр від 09.07.2025 (а.с.10).
Цим же наказом наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію у зв`язку із звільненням: за 11 календарних днів щорічної відпустки, право на які виникло до 31.12.2023 року; за 43 календарних дні щорічної відпустки, право на які виникло з 01.01.2024 до дати звільнення. Також наказано виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України (а.с.10).
Відповідно до довідки Державного підприємства «Житомирський лікеро-горілчаний завод» №04/297/1 від 04.12.2025, яка видана ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі на момент звільнення складала 119219,68 грн (а.с.43).
Проте, в день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено нараховану суму заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомоги. 
Таким чином, суд встановив, що між сторонами існує спір з приводу розрахунку при звільненні, що регулюється нормами КЗпП України та Законом України "Про відпустки".
Вирішуючи спір по суті суд дійшов наступного. 
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
За змістом пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Згідно статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 74 КЗпП України та Закону України «Про відпустки» громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України « Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
За загальним правилом, передбаченим ч. 5, ч. 6 ст. 10 Закону України «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати, невикористаної відпустки, вихідної допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що з 15.09.1997 по 09.07.2025 позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах та за період з грудня 2024 по липень 2025 у відповідача виникла заборгованість перед позивачем із виплати заробітної плати, невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі 119219,68 гривень.
Суд звертає увагу, що право працівника на своєчасне отримання заробітної плати, що є винагородою за виконану роботу гарантоване статтею 43 Конституції України, статтею 47, 94, 116 Кодексу законів про працю України, статтями 1, 24 Закону України "Про оплату праці".
Так, відповідно до статті 24 Закону України "Про оплату праці" своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, а відповідно до статті 25 цього Закону забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.
Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 мотивувальної частини).
Ураховуючи невиконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати належного позивачу заробітку за період з грудня 2024 по липень 2025, неподання відповідачем заперечень щодо розміру заборгованості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати, невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі 119219,68 грн.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки з розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.
Так ст.117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ним, а тому, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен компенсувати позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум.
Позивач просить стягнути з відповідача розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 09 липня 2025 року по день ухвалення рішення.
Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Оскільки ОСОБА_1 звільнений з роботи 09.07.2025, то для обрахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку необхідно брати до уваги розмір заробітної плати та кількість відпрацьованих днів за травень та червень 2025 року.
Згідно довідки Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" №04/298 від 04.12.2025 року, яка видана відповідно до Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», вбачається що ОСОБА_1 за травень 2025 року була нарахована заробітна плата у розмірі 951,97 грн, кількість робочих днів у цьому місяці 23, фактично відпрацьовано 1; за червень 2025 була нарахована заробітна плата у розмірі 997,27 грн, кількість робочих днів у цьому місяці 21, фактично відпрацбовано 1 (а.с.44). 
Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить 974,62 грн (із розрахунку (951,97 грн. + 997,27 грн. = 1949,24 грн. : 2 робочих дні).
Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 09.07.2025 по 12.12.2025 включно складає 153015,34 грн. (974,62 грн х 157 днів затримки).
Щодо податків та зборів.
Так суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати в тому числі компенсації за невикористану відпустку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Суд зазначає, що відрахування податків і обов`язкових платежів із заробітної плати в тому числі компенсації за невикористану відпустку не погіршує становище звільненого працівника, оскільки за цей період буде зарахування трудового стажу, та розмір заробітної плати буде враховано при виході на пенсію ОСОБА_1 .
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17, 18 січня 2022 року у справі № 607/2699/17, отже з цього приводу практика є сталою.
Натомість середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати). Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц та постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17.
Рішення щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, у межах платежу за один місяць, підлягає негайному виконанню на підставі п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При цьому, за приписами частини 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було долучено до справи:
- копію договору про надання адвокатських послуг від 22.07.2025 року; 
- копію ордеру на надання правничої допомоги серія АМ №1133684 від 28.07.2025;
- копію квитанції від 22.07.2025 року на суму 4000,00 грн. за юридичні послуги адвоката.
Таким чином, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. обґрунтовані, документально підтверджені та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. в дохід держави за вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, а за вимогою про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1211,20 грн на користь позивача та в сумі 1211,20 грн. в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.47, 74, 83, 115, 116, 117,232 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про відпустки», Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити .
Стягнути з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в сумі 119219 (сто дев`ятнадцять тисяч двісті дев`ятнадцять) грн. 68 коп., з яких підлягає утримання податків і обов`язкових платежів.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Стягнути з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 153015 (сто п`ятдесят три тисячі п`ятнадцять) грн.34 коп.
Стягнути з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Стягнути з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.
Стягнути з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на користь держави судовий збір в сумі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути оскаржено відповідачем шляхом подання до Корольовського районного суду м.Житомира заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Державне підприємство "Житомирський лікеро-горілчаний завод", адреса: м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, буд.38, ЄДРПОУ 00375504. 

Головуючий суддя О. Й. Адамович 

Дата складання повного тексту рішення: 17.12.2025