КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Київ.
Справа № 757/1863/25-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/15169/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2025 року (у складі судді Вовка С. В., інформація щодо дати складання повного рішення відсутня)
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що остання надала згоду на прийняття грошей у позику від ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_4 , з яким вона перебувала в шлюбі, на умовах та за його розсудом в сумі 2 500 000, 00 дол. США.
Позивач зазначає, що частина позики у розмірі 1 400 000,00 дол. США повернута ОСОБА_4 , проте неповернутою у встановлений договором строк залишається частина позики у розмірі 1 100 000, 00 дол. США. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь неповернуту її чоловіком частину грошової позики, як з солідарного боржника за договором позики.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача 1 серпня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, оскаржуване рішення містить невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та є таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прийшов до помилкового висновку, що Договір позики від 26 жовтня 2016 року було укладено не в інтересах обох із подружжя, оскільки Договір був укладений за письмовою згодою відповідача, про що також зазначено в договорі. 
Вважає, що фраза «на умовах та за його розсудом» в заяві-згоді Відповідача жодним чином не доводить тієї обставини, що позичені кошти не позичались та не використовувались в інтересах сім`ї.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.
15 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Вважає, що факт надання згоди не підтверджує виникнення солідарного обов`язку у іншого з подружжя на виконання зобов`язань договору позики, оскільки необхідно доведення використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї, разом з тим жодних доказів зазначеного матеріали справи не містять.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представників сторін, доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 26 жовтня 2016 року ОСОБА_4 отримано в борг грошові кошти в сумі 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) доларів США у ОСОБА_2 згідно укладеного договору позики. Строк повернення позики встановлений до 26 жовтня 2017 року включно.
На підтвердження укладеного договору позики, 26 жовтня 2016 року позичальник склав розписку про те, що він отримав у позику від ОСОБА_2 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути до 26 жовтня 2017 року включно.
При оформленні вказаного договору позики приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. отримала заяву за реєстровим № 1368 від ОСОБА_3 від 25.10.2016 року, якою вона надала згоду на прийняття грошей у позику від ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_4 , з яким вона перебувала в шлюбі, на умовах та за його розсудом в сумі 2 500 000 (два мільйони п`ятсот тисяч) доларів США, без відсотків, строком до 25 жовтня 2017 року включно.
22 жовтня 2018 року ОСОБА_4 повернув ОСОБА_2 1 400 000,00 (один мільйон чотириста тисяч) доларів США згідно договору позиву від 06 жовтня 2016 року про що складено розписку ОСОБА_2 .
Як зазначається позивачем та не заперечується відповідачем, у встановлений строк для повернення решти грошових коштів за договором позики від 26 жовтня 2016 року, позичальник свого зобов`язання не виконав, грошові кошти в сумі 1 100 000,00 (один мільйон сто тисяч) доларів США не повернув.
Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 гр. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
03.01.2025 року представник позивача звернуся до відповідача як до солідарного боржника за договором позики від 26 жовтня 2016 року з вимогою, в якій просив погасити суму заборгованості 1 100 000 (один мільйон сто тисяч) доларів США одноразовим платежем протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання вказаної вимоги.
У зв`язку з неповерненням заборгованості за договором позики від 26 жовтня 2016 року, позивач звернувся до суду про стягнення грошових коштів з відповідача як з солідарного боржника в сумі 1 100 000,00 (один мільйон сто тисяч) доларів США.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики від 26 жовтня 2016 року укладено не в інтересах обох із подружжя, а відтак не створює відповідні зобов`язання для дружини позичальника, оскільки відповідно до нотаріальної згоди відповідача, вона надавала згоду на прийняття грошей у позику її чоловіком на умовах та за його розсудом. А тому суд першої інстанції вважав, що грошові кошти гр. ОСОБА_4 не позичались та не використовувались в інтересах сім`ї.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу. інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Також, відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя. Якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц зазначено, що положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя у межах вартості спільного майна за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
При оформленні договору позики від 26.10.2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. отримала заяву за реєстровим № 1368 від ОСОБА_3 від 25.10.2016 року наступного змісту: «Я, ОСОБА_6 , даю згоду на прийняття грошей у позику у ОСОБА_2 моїм чоловіком ОСОБА_4 , з яким я перебуваю у зареєстрованому шлюбі, на умовах та за його розсудом, в сумі 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) доларів США, без відсотків, строком до 25 (двадцять п`ятого) жовтня 2017 (дві тисячі сімнадцятого) року включно. Текст заяви мною прочитаний, її зміст зрозумілий, зміст ст. ст. б0,65 Сімейного кодексу України нотаріусом мені роз`яснено».
Отже, встановивши, що грошові кошти за договором позики від 26 жовтня 2016 року набуті ОСОБА_4 в період його перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 та за її письмовою згодою, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за реєстровим № 1368, в якій ОСОБА_7 було роз`яснено зміст ст. ст. 60, 65 Сімейного кодексу України, суд першої інстанцій не звернув увагу на те, що така згода передбачає в тому числі і солідарний характер відповідальності, внаслідок чого суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення неповернутої суми боргу за вказаним договором з відповідача.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 грудня 2024 року у справі № 369/205/20.
Відповідачем не надано судового рішення про визнання недійсним договору позики від 26 жовтня 2016 року. 
Апеляційний суд також враховує, що доказів про те, що отримані за договором позики гроші використані не в інтересах сім`ї, сторона відповідача не надала, відтак суд презюмує, що договір позики вчинений в інтересах сім`ї, а відповідач є солідарним боржником за відповідними зобов`язаннями, що виникли з цього договору.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20), від 31 березня 2023 року в справі № 369/6433/20 (провадження № 61-20515св21).
Посилання сторони відповідача про те, що у заяві № 1368 ОСОБА_3 зазначила, що надала дозвіл на отримання позики ОСОБА_4 «на умовах та за його розсудом», не свідчить про укладення договору позики не в інтересах сім`ї , а може свідчити лише про те, що умови договору та порядок його виконання чоловік відповідача може визначати на власний розсуд.
Представник відповідача в судовому засіданні посилався на ту обставину, що з часу отримання позики подружжя не придбало жодного майна та не набуло майнових прав, що свідчить про те, що позика була використана не в інтересах сім`ї. 
Разом з тим, доказів на підтвердження цих обставин відповідачка суду жодного не подала, тобто, не спростувала презумпцію солідарного обов`язку.
З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено факт отримання коштів, а у відповідача відповідно до вищенаведених норм існує солідарний обов`язок їх повернути, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а права позивача порушеними.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 посилалась також на пропущення позивачем строків позовної давності, про що колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
З Договору позики від 26 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 зобов`язувався повернути позику в строк до 26 жовтня 2017 року.
Відтак трирічний строк позовної давності мав би закінчитись 26 жовтня 2020 року.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо обґрунтованих позовних вимог про стягнення боргу не сплинула (як зазначено вище датою кінця трирічного строку є 26 жовтня 2020 року), то перебіг цього строку спочатку продовжено на строк дії карантину а з 30 січня 2024 року строк зупинений і дотепер на строк дії воєнного стану.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 2 липня 2025 року у справі № 903/602/24.

Вирішуючи питання про визначення суми, яку зобов`язана повернути відповідачка, як солідарний боржник, колегія виходить з такого.
У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц Велика Палата Верховного Суду, дійшла висновку, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
З огляду на те, що матеріалами справи доведено, що кошти боржник отримав в іноземній валюті в доларах США, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 100 000 доларів США, що не були повернуті за договором позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції не вірно застосував норми права, вважав встановленими обставини, що не були підтверджені належними доказами, висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову .
Ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд також стягує з відповідача на користь позивача сплачений за подання позову та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 37 850 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2025 року - скасувати, ухваливши нове, наступного змісту.
Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошові кошти в розмірі 1 100 000 (один мільйон сто тисяч) доларів США 00 центів.
Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір 37 850 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 19 грудня 2025 року.
Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова