ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/807/26 Справа № 204/12291/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Бірюкова Сергія Вікторовича на рішення Індустріального районного суду м.Дніпра від 21 липня 2025 року у складі судді Бєльченко Л.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу,–

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу (а.с. 2-5), в обґрунтування якого посилалась на те, що з 11.06.2011 року вони з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 31.10.2023 року.
Під час перебування у шлюбі, 26.09.2020 року, ними було придбано автомобіль Ssang Yong, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , котрий був зареєстрований на ОСОБА_3 .
Вступивши у змову, 27.09.2023 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 фіктивний договір купівлі-продажу вказаного автомобіля. Проте, позивачка, згоди на відчуження транспортного засобу не надавала, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки останній є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 .
Також зазначено, що у договорі купівлі-продажу внесена завідомо занижена вартість транспортного засобу, фактична передача майна не відбувалася, оскільки автомобіль знаходився у її користуванні. Транспортний засіб до ТСЦ 1249 для огляду не надавався.
Позивач зазначає, що внаслідок продажу автомобіля, котрий є спільною сумісною власністю подружжя, було порушено її право власності.
Відсутність її згоди на продаж, внесення недостовірних даних до договору, відсутність огляду ТЗ є підставою для визнання спірного договору недійсними. 
На підставі вищевикладеного, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Ssang Yong, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 укладеного 27.09.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину транспортного засобу Ssang Yong, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 .
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 19.06.2025 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_3 закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 до відкриття провадження у справі (а.с. ). 
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпра від 21 липня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Ssang Yong, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , укладеного 26.09.2023 року в ТСЦ МВС №1249 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу (а.с. 63-65).
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бірюков С.В. посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, ненадання належної цінки наявним в матеріалах справи доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с. 68-72).
ОСОБА_2 не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 11.06.2016 року по 31.10.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
26.09.2020 року на ім`я ОСОБА_3 було придбано автомобіль Ssang Yong, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 .
26.09.2023 року вказаний транспортний засіб на підставі договору купівлі-продажу №1249/2023/4071256 перереєстровано в ТСЦ МВС №1249 на ОСОБА_2 .
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Позивачка вказує, що відчуження автомобіля Ssang Yong, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , котрий є спільним майном її і ОСОБА_3 , відбулося без її згоди. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту, що третя особа (контрагент за спірним договором) діяла недобросовісно, а тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1статті 16 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і, в залежності від цього, у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.
Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом, власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18).
Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).
Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження №14-40цс21) вказала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15 зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18).
Отже, із наведеного вище слідує, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.
Встановлено, що спірний транспортний засіб було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку із чим він набув статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
ОСОБА_2 укладав договір купівлі-продажу спірного автомобіля з ОСОБА_3 .
При укладенні оспорюваного договору жодних відомостей про те, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не було, та покупець не був зобов`язаний перевірити це питання. Сам транспортний засіб був зареєстрований саме за ОСОБА_3 .
З урахуванням фактичних обставин справи, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_2 та недійсність договору купівлі-продажу спірного автомобіля.
Посилання позивачки на продаж автомобіля, на її думку, за заниженою ціною, не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, адже не підтверджують недобросовісності набувача і його обізнаності про перебування автомобіля у спільній власності.
Положеннями ч. 1 ст. 632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Доказів того, що отримані кошти від продажу автомобіля не пішли на задоволення потреб сім`ї, матеріали справи не містять.
Таким чином, ціна автомобіля і вартість його продажу не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки вимог про компенсацію вартості майна позивачка не заявляла.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права апеляційна скарга не містить.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористалась наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Бірюкова Сергія Вікторовича —  залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпра від 21 липня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «28» січня 2026 року.
Повний текст постанови складено “09” лютого 2026 року. 

Головуючий:         В.С. Городнича 
Судді:           Т.П. Красвітна
М.О. Макаров