П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
—————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/23716/25	

Перша інстанція: суддя Катаєва Е.В.,
повний текст судового рішення
складено 22.09.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	
 	 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Неруш А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В:
В липні 2025 року адвокат Неруш А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, заявлені наступні позовні вимоги: 
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не продовження позивачу військової служби після отримання постанови слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області від 22.05.2025 року про закриття кримінального провадження №62024150010002789, та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 продовжити позивачу військову службу;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу недоотриманого грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення після отриманих постанови слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області від 22.05.2025 року про закриття кримінального провадження №62024150010002789, та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачу недоотримане грошове, продовольче, речове та інші види забезпечення;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо незарахування позивача в розпорядження командира військової частини у зв`язку з застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою після отримання постанови слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області від 22.05.2025 року про закриття кримінального провадження №62024150010002789 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 зарахувати позивача в розпорядження командира військової частини у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 25.02.2022 позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . 29.07.2024 позивача було затримано в місті Одесі співробітниками відділу поліції №5 Одеського районного УП №1 ГУ НП в Одеській області за підозрою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України (замах на умисне вбивство двох осіб). За фактом самовільного залишення в/ч НОМЕР_1 відповідачем проведено службове розслідування, за результатом якого встановлено, що він був відсутній на військовій службі без поважних причин 53 доби з 28.07.2024 по 18.09.2024, у зв`язку з чим в/ч НОМЕР_1 направила матеріали службового розслідування до ТУ ДБР у м. Миколаєві, яке 12.11.2024 внесло до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження №62024150010002789 за ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини). 22.05.2025 року слідчим СУ ГУНП у Миколаївській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження №62024150010002789 від 12.11.2024 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. У постанові зазначено про те, що позивач самовільно залишив військову частину 28.07.2024 року та був затриманий після 00:00 29.07.2024 року (тобто на наступний день), що є поважною причиною для відсутності на військовій службі. Позивач зазначив, що оскільки 29.07.2024 року його затримано та весь подальший час він перебував на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 (у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою), то факт самовільного залишення частини спростовано. Також позивач вважає, що після винесення постанови про закриття кримінального провадження за фактом самовільного залишення військової частини, відповідач повинен був продовжити його військову службу та здійснити виплату всього недоотриманого грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення. Оскільки такі дії вчинені відповідачем не були, позивач вважає, що в/ч НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність. Крім того позивач вважає, що в/ч НОМЕР_1 повинна була перевести його у розпорядження командира після отримання відомостей про застосування до нього запобіжного заходу.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 відмовлено в задоволенні позовних вимог. 
Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат Неруш А.Ю. в інтересах позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 з 25.02.2022 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді водія.
28.07.2024 року ОСОБА_1 залишив пункт тимчасової дислокації в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 та поїхав до м. Одеса. 
29.07.2024 року (наступного дня) ОСОБА_1 затримано у м. Одеса в порядку ст.208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України (замах на умисне вбивство двох осіб).
31.07.2024 року командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято наказ №1990 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини 28.07.2024. 
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/12803/24 від 31.07.2024 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 листом №909/9871 від 01.08.2024 повідомило командира в/ч НОМЕР_1 , що ОСОБА_1 на виконання ухвали від 31.07.2024 року по справі №522/12803/24 прибув на гауптвахту 31.07.2024 року.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №217 від 02.08.2024 року ОСОБА_1 , який перебував у самовільному залишенні військової частини, вирішено вважати таким, що перебуває під арештом з 31.07.2024 року. Наказано видати відповідний атестат.
За результатами службового розслідування командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято наказ №1790 від 19.09.2024, яким вирішено службове розслідування вважати завершеним, за порушення вимог ст.11,12,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до п. “в” ст.48, керуючись ст.55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, водія автомобільного відділення автомобільного взводу підвозу боєприпасів автомобільної роти підвозу боєприпасів батальйону логістики в/ч НОМЕР_1 матроса ОСОБА_1 , після повернення до військової частини, потягнути до дисциплінарної відповідальності, накласти дисциплінарне стягнення “сувора догана”.
У цей же день командування в/ч НОМЕР_1 листом від 19.09.2024 №182/11345 скерувало на адресу ТУ ДБР у м. Миколаєві копію матеріалів службового розслідування, проведеного відносно ОСОБА_1 , у діях якого вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини).
11.09.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №62024150010002789 за фактом вчинення позивачем 28.07.2024 року самовільного залишення військової частини.
22.05.2025 року слідчим СУ ГУНП в Миколаївській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження №62024150010002789 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини).
Закриваючи кримінальне провадження №62024150010002789, слідчий виходив з того, що відповідно до ч.5 ст.407 КК України незаконною визнається відсутність військовослужбовця, яка продовжувалась понад 3 доби, а оскільки ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину 28.07.2024, і вже 29.07.2024 був затриманий та поміщений під варту по іншій кримінальній справі, що є поважною причиною відсутності на військовій службі, то в діях останнього відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 КК України.
Позивач, перебуваючи під арештом по кримінальній справі, через свого адвоката звернувся до суду з цим позовом, стверджуючи, що оскільки кримінальне провадження №62024150010002789 відносно нього було закрито за відсутністю складу злочину у вигляді самовільного залишення військової частини, то в/ч НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність стосовно не поновлення його на військовій службі, невиплати за весь період призупинення служби грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення, а також незарахування його у розпорядження командира військової частини.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач був затриманий та утримується під вартою за підозрою у вчиненні іншого кримінального правопорушення у вигляді замаху на умисне вбивство двох осіб (ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України), то питання фактичного поновлення позивача на військовій службі та виплати йому грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення нерозривно пов`язане з результатами розгляду такого кримінального провадження.
Апелянт з такою позицією суду першої інстанції не погоджується, вважаючи, що перебування позивача під вартою з 29.07.2024 за підозрою у вчиненні іншого кримінального правопорушення у вигляді замаху на умисне вбивство двох осіб (ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України) не впливає на обов`язок відповідача поновити військову службу позивача з моменту закриття кримінального провадження №62024150010002789 за фактом самовільне залишення військової частини. 
В обґрунтування такої позиції апелянт зазначає, що згідно з пунктом 10 частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призупинення військової служби допускається виключно у випадку перебування особи під слідством або судом саме за вчинення «військового» злочину, а тому після закриття «військового» кримінального провадження за статтею 407 КК України будь-яке інше кримінальне провадження не може бути підставою для продовження призупинення військової служби позивача, оскільки воно не пов`язане із проходженням служби.
Колегія суддів з такими доводами апелянта погодитися не може, виходячи з наступного.
На час затримання позивача 29.07.2024 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» містив наступні положення частини 2 статті 24, якою на той час було врегульовувано питання призупинення військової служби, і які підлягають застосуванню для вирішення даного спору:
- військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством;
- початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань);
- військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
- час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців;
- військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
З наведених положень слідує, що на час затримання позивача підставою для призупинення військової служби, можуть бути як факти, які встановлені за місцем проходження служби та підтвердженні в порядку статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України відповідним службовим розслідуванням, так і отримані військовою частиною письмові повідомлення про вчинення військовослужбовцем кримінального правопорушення.
Діюча на даний час редакція частини 2 статті 24 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» фактично містить аналогічні за правовим регулюванням положення, а саме: 
- військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється;
- початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до  частини п`ятої  статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань);
- військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються;
- час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців;
- військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Отже, як на час затримання позивача, так і на час розгляду даної справи частина 2 статті 24 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» в якості однієї з підстав для призупинення військові служби передбачає отримання військовою частиною відповідного письмового повідомлення про вчинення військовослужбовцем кримінального правопорушення.
При цьому, ця норма не конкретизує, що підставою для призупинення військові служби може бути вчинення саме «військового злочину», як про це стверджує апелянт.
Як вже зазначено вище, ІНФОРМАЦІЯ_2 листом №909/9871 від 01.08.2024 повідомило командира в/ч НОМЕР_1 , що ОСОБА_1 на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2024 року по справі №522/12803/24 прибув на гауптвахту 31.07.2024 і до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 , як до затриманого за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення у вигляді замаху на умисне вбивство двох осіб (ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України). 
Отримавши таке повідомлення від Військової служби правопорядку, командир в/ч НОМЕР_1 виніс наказ №217 від 02.08.2024, згідно з яким ОСОБА_1 , який перебував у самовільному залишенні військової частини, вирішено вважати таким, що перебуває під арештом з 31.07.2024 року.
Отже, отримання відповідачем вказаного повідомлення від Військової служби правопорядку згідно ч.2 ст. 24 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» є належною підставою як для призупинення військової служби позивача, так і для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення.
Що стосується посилань апелянта на певні висновки органу досудового слідства, які викладені у постанові слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області від 22.05.2025 про закриття кримінального провадження №62024150010002789 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (самовільне залишення військової частини), то колегія суддів зазначає, що такі висновки жодним чином не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Зокрема, висновок слідчого у постанові про закриття кримінального провадження від 22.05.2025 на те, що затримання позивача 29.07.2024 є поважною причиною для відсутності на військовій службі, не спростовують самого факту незаконного (самовільного) залишення позивачем військової частини 28.07.2024, за що позивача, як вже зазначено вище, наказом командира в/ч НОМЕР_1 №1790 від 19.09.2024 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді «суворої догани». 
Такий висновок слідчого стосується періоду відсутності позивача на службі після затримання 29.07.2024 в контексті можливості кваліфікувати відсутність позивача на служби, як кримінальне правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України, за якою відсутність на службі має були понад 3 доби.
Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що призупинення військові служби позивача та виплата йому грошового продовольчого, речового, інших видів забезпечення було правомірним на підставі отримання відповідачем від ІНФОРМАЦІЯ_1 листа №909/9871 від 01.08.2024 про затримання позивача в рамках кримінального провадження за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення у вигляді замаху на умисне вбивство двох осіб (ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України), і на час звернення позивача до суду з цим позовом підстави для такого призупинення ще не відпали. 
Положеннями частини 2 статті 24 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» також передбачено, що для військовослужбовців, стосовно яких судом ухвалено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до  пунктів 1,  2,  3  частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством України для військовослужбовців.
За весь час безпідставного призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюється недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Отже, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що питання фактичного поновлення позивача на військовій службі та виплати йому грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення нерозривно пов`язане з результатами розгляду кримінального провадження, по якому позивач перебуває під вартою за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення у вигляді замаху на умисне вбивство двох осіб (ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України).
Що стосується доводів апелянта про обов`язок відповідача зарахувати позивача до розпорядження командира у зв`язку із притягненням позивача до кримінальної відповідності, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав такі вимоги безпідставними, оскільки, як вже зазначено вище, частина 2 статті 24 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» чітко визначає, що час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні, а на військовослужбовців, військову службу яких призупинено, не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців, і такі військовослужбовці не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Підпункт 13 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачає, що допускається можливість зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, зокрема, якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання.
Суд першої інстанції цілком вірно зазначив, що використання цьому пункті формулювання “допускається” вказує на дискреційний, а не обов`язковий характер зарахування військовослужбовця, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у розпорядження командира та на відповідне забезпечення.
Посилання апелянта на те, що внаслідок не зарахування відповідачем ОСОБА_1 в розпорядження командира у зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідності позивач, як військовослужбовець, перебуває в стані правової невизначеності, колегія суддів вважає помилковим, оскільки внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою військова служба позивача згідно частини 2 статті 24 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» є призупиненою з відповідними наслідками, зокрема, у вигляді призупинення виплати грошового та інших видів забезпечення, тощо, а відповідно до положень пункту 22 розділу ХІІ та пункту 35  розділу II Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерством оборони України від 15.09.2022 №280, в редакції на час затримання позивача, не виключаються із списків особового складу військової частини, а обліковуються як тимчасово відсутні особи, щодо яких застосовано запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту або тримання під вартою.
Отже, правове становище позивача на час призупинення його військової служби внаслідок притягнення до його до кримінальної відповідальності та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, законодавчо визначено. 
Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Неруш А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька    О.В. Джабурія