РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 562/1914/25
Провадження № 22-ц/4815/1438/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.
секретар судового засідання – Маринич В. В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Орган опіки та піклування 
Здолбунівської міської ради Рівненської області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Військова частина НОМЕР_1 
АДРЕСА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 вересня 2025 року у складі судді Чорного І.А., ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області, повний текст рішення складено 24 вересня 2025 року,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області, Військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який 10 лютого 2020 року було розірвано рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області. Від шлюбу мають дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дочка проживає разом із ним за однією адресою у житловому будинку, що належить йому на праві власності. Наголосив, що участі у вихованні та утриманні дочки відповідачка не бере. Дочка знаходиться на його повному утриманні та будь-яких стосунків з ОСОБА_2 вони не підтримують. Стверджує, що він добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та її розвитку, забезпечує її усім необхідним. Встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки породжує виникнення прав та обов`язків визначених ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Цей факт є підставою для звільнення з військової служби.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 вересня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що позивач, прохаючи встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, що може мати негативні наслідки для матері дитини, при цьому не заявляє вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, визнання її недієздатною, померлою або безвісно відсутньою, натомість зазначаючи про самоусунення матері дитини від виховання та утримання їх спільної дитини. Судом враховано, що доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав, а відтак позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, адже докази того, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , що вона не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин, суду не надано.
Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є неналежним способом захисту свого права та зазначає, що суд помилково трактує положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Додає, що пп. г п.2 ч.4 ст. 26 цього Закону передбачає кілька самостійних підстав для підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема і таку, коли особа самостійно виховує і утримує дитину за рішенням суд, і для цього не потрібно доказів того, ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 .. Зауважує, що його процесуальна позиція узгоджується із судовою практикою в аналогічних справах. Наголошує, що участі у вихованні та утриманні дочки відповідачка не бере, і дитина знаходиться на його повному утриманні, і саме він створює для дитини необхідні умови для проживання та її розвитку, забезпечує її, добросовісно виконуючи свої батьківській обов`язки, що, в тому числі, підтвердили і свідки, і сама дитина.З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Військова частина НОМЕР_1 вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Судом встановлено, що 22 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 211.

Від шлюбу сторони мають дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 12.03.2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Як вбачається із Витягів з реєстру територіальної громади від 10.06.2025 року, ОСОБА_3 зареєстрована разом з батьком в АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 25.09.2023 № 34841865, житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 169.3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_1 .

Як вбачається із Актів обстеження житлово-побутових умов від 12 листопада 2024 року та 11 червня 2025 року, складеними службою у справах дітей Здолбунівської міської ради за результатами обстеження будинку АДРЕСА_2 , неблагополучної обстановки в сім`ї на час обстеження не виявлено. Займаються вихованням та утриманням п`ятьох дітей ( ОСОБА_4 , 2007 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження, ОСОБА_6 , 2017 року народження, ОСОБА_3 , 2014 року народження та ОСОБА_1 , 2024 року народження) ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Обставини проживання дочки позивача ОСОБА_3 за вказаною адресою упродовж останнього календарного року, а також її виховання й утримання позивачем та його дружиною ОСОБА_7 , підтвердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ..
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що з ОСОБА_1 одружена два роки. Дочка чоловіка почала проживати разом із ними з серпня 2024 року, а до цього часу вона перебувала за кордоном у мами позивача ОСОБА_11 . Зазначила, що впродовж останнього року, у зв`язку із проходженням служби, чоловік не був у відпустці та не мав можливості часто бувати вдома, тому вихованням дітей займається суто вона і самій їй важко це робити.
ОСОБА_3 , будучи допитаною у порядку ст. 232 ЦПК України повідомила, що мами не бачила близько двох з половиною років, та не спілкується з нею. Скільки часу проживає з батьком – не пригадала, однак зазначила, що завжди з ним спілкується по телефону та у них склалися добрі стосунки.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2025 № 939, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

Як вбачається із відомостей Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 13.06.2025 року, ОСОБА_1 отримує виплати військовослужбовця, джерелом отримання доходів є В/ч НОМЕР_3 .

Згідно Характеристики Здолбунівського ліцею № 6 від 11.06.2025 № 109, батько піклується про ОСОБА_12 , цікавиться її успіхами у навчанні та систематично підтримує зв`язок з класним керівником та вчителями. Мама дівчинки не виходить на контакт з класним керівником.

Судовим наказом Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2025 року у справі № 562/2248/25 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 10 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з із заявою про встановлення факту одноосібного виховання дитини, ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні їхньої спільної дочки ОСОБА_12 , що дитиною займається виключно він, а тому має намір встановити цей факт в судовому порядку. Метою встановлення такого факту є звільнення з військової служби у відповідності до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_1 , при цьому, не ставить питання про позбавлення батьківських прав матері цієї дитини, визнання її недієздатною, померлою або безвісно відсутньою, зазначаючи про самоусунення матері дитини від виховання та утримання їх спільної дитини, хоча вимога про встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком автоматично створює негативні наслідки для матері дитини.

Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган Опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав.
Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі за № 201/5972/22 від 11.09.2024 зробила висновок про те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Таким чином, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Системний аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на який покликається заявник в обґрунтування мети встановлення юридичного факту (задля звільнення з військової служби) свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. До категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

Належні, достатні, достовірні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, на підтвердження того, що мати дитини ОСОБА_2 померла, безвісно відсутня, визнана недієздатною, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин, не надані суду і в ході розгляду справи не встановлені.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зазначив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб – це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов:
наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу);
порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача;
належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність);
Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Ефективність юридичного засобу захисту права людини – це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети – захистити право людини.
Відповідно до висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.22 (справа №908/976/19) застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (пункт 5.6). 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (пункти 5.6, 5.9).
Таким чином, критеріями ефективності судового рішення є: судове рішення забезпечить захист/відновлення порушеного/оспорюваного права/інтересу; у позивача не буде потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами (виконання завдання судочинства); судове рішення можливо виконати.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , заявивши лише вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини, обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за викладених обставин як підстав позову, належним способом захисту є вимога про позбавлення матері малолітньої дитини батьківських прав.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 вересня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.
Судді: Хилевич С. В.
Боймиструк С. В.