КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 355/1604/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5319/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Троценко Т.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Баришівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, в якому просив: змінити розмір аліментів за рішенням Баришівського районного суду Київської області від 21.11.2023 у справі № 355/1023/23 та стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позовної заяви до суду та до досягнення повноліття.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що з 24.11.2015 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22.08.2022 шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, а діти залишилися проживати з матір`ю.
Рішенням Баришівського районного суду від 14.08.2019 з нього на користь відповідачки на утримання дитини ОСОБА_5 було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, а рішенням Баришівського районного суду 21.11.2023 з нього стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Однак вказував, що він неспроможний сплачувати 58% аліментів на утримання двох дітей, бо це суперечить вимогам ст. 182 СК України, у якій передбачено, що на двох дітей стягується 33 % аліментів. Він є інвалідом ІІІ групи, потребує постійного стимулюючого лікування, має батьків похилого віку, які отримують мінімальні пенсійні виплати, тому їх утриманням займається виключно він.
Вважав, що такі обставини є такими, що змінили його майновий стан, а тому просив змінити розмір стягуваних на ОСОБА_6 аліментів у бік їх зменшення та стягувати з нього 1/6 частку до повноліття дитини.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19.11.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 104-105).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції проігнорував те, що розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення від 21.11.2023 у справі № 355/1023/23 не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України, а також той факт, що він не спроможний сплачувати аліменти у розмірі 58 % від свого заробітку (доходу) на утримання двох дітей, які проживають з матір`ю.
Вказує, що розмір коштів, які з нього стягуються за двома виконавчими документами суперечить вимогам ч. 5 ст. 183 СК України, оскільки складає понад частину його заробітку.
Посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на погіршення стану його здоров`я, наявності інвалідності 3 групи, потреби у постійному стимулюючому лікуванні та у проведенні оперативного втручання, а також наявності на утримання батьків, що не дає йому змоги сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16.12.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
13.01.2026 до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, а також клопотання про витребування доказів.
Щодо клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не наводить до суду причин, які унеможливили звернення до суду першої інстанції із клопотанням про витребування доказів, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення заявленого клопотання про витребування доказів.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, з 24.11.2015 ОСОБА_1 і ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Баришівського районного суду від 14.08.2019 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_5 стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22.08.2022 шлюб між сторонами розірвано, діти залишилися проживати з матір`ю.
Рішенням Баришівського районного суду 21.11.2023 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Разом з цим установлено, що під час ухвалення рішення від 21.11.2023 ОСОБА_1 не заперечував проти стягнення з нього на утримання доньки ОСОБА_8 заявленого розміру аліментів - 1/3 частини усіх видів заробітку та таке рішення набрало законної сили.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що захворювання позивача та наявність у нього інвалідності існували на час присудження судом аліментів. Крім цього, судом враховано, що позивач за станом свого здоров`я може проходити службу у ЗСУ, є лейтенантом морської піхоти, а тому має можливість сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно з частиною 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
У відповідності до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.
У пункті 23 постанови №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
У постанові Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 554/3355/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Отже, аналіз вищезазначених норм свідчить, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів. Таким чином зміна сімейного стану є окремою підставою для зміни розміру аліментів. При цьому суд, вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, має враховувати й інші обставини, передбачені статтею 182 СК України, насамперед з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Із зазначених норм закону також випливає те, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для зменшення розміру аліментів, посилався на стан свого здоров`я, наявності на утриманні батьків та зміну матеріального стану.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Стверджуючи про зміну обставин, які не дають змоги сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі, ОСОБА_1 подав до суду медичну документацію, пенсійне посвідчення ОСОБА_9 та ОСОБА_9 , копію посвідчення учасника бойових дій, посвідчення про взяття на облік бездомної особи, індивідуальні відомості про застраховану особу, а також довідку про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Надаючи оцінку доводам позивача та наданим останнім доказам, суд першої інстанції вказав, що зазначені позивачем в позові обставини, зокрема щодо стану його здоров`я, існували і на час стягнення з нього аліментів за рішенням суду від 21.11.2023.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, натомість відхиляє доводи апеляційної скарги в частині зміни обставин щодо стану здоров`я позивача, оскільки дійсно на момент присудження аліментів судовим ріщенням про стягнення аліментів на доньку ОСОБА_8 , останній мав захворювання та проходив лікування. При цьому, з наданої до суду медичної документації не вбачається рекомендацій лікарів щодо обмеження працездатності, тим самим неможливості здійснювати трудову діяльність та сплачувати аліментні платежі.
Надана до суду медична документація містить медичні терміни та діагнози, які не дають змогу колегії суддів встановити обставини, на які посилається позивач, звертаючись до суду, оскільки для цього необхідні знання. При цьому, наявність інвалідності третьої групи у позивача (вже існувала на момент присудження аліментів) не позбавляє батька обов`язку брати участь у вихованні та утриманні дітей, сплачуючи на їх користь аліменти, оскільки той з батьків, який проживає окремо та сплачує аліменти, зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку власної дитини. 
Не заслуговують на увагу суду також посилання апелянта на те, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити родинний зв`язок між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , ОСОБА_9 через відсутність свідоцтва про народження, а також належних, достатніх та допустимих доказів, які б стверджували про утримання позивачем своїх батьків.
Також не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апелянта про те, що розмір коштів, які з нього стягуються за двома виконавчими документами суперечить вимогам ч. 5 ст. 183 СК України, оскільки складає понад частину його заробітку, оскільки такі вимоги щодо розміру аліментів застосовуються у разі звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, а стверджуючи про такий розмір відрахувань, ОСОБА_1 не надав до суду достовірних та достатніх доказів щодо доходів та відрахувань з них, а також про сплату аліментів у такому розмірі.
Окрім цього, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності або відсутності у нього інших доходів, нерухомого або рухомого майна, що позбавляє суд можливості оцінити його майновий стан.
Факт взяття на облік бездомної особи та прийняття на обслуговування в спеціалізований соціальний заклад, не звільняє ОСОБА_1 від обов`язку сплачувати аліменти, а свідчить лише про такий соціальний статус останнього.
Також, судом першої інстанції вірно зауважено, що стан здоров`я ОСОБА_1 дозволяє останньому проходити військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому доводи апеляційної скарги про погіршення стану здоров`я колегія суддів до уваги не приймає.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті і справедливе рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова