ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року          м.Дніпро         Справа №  908/2391/24
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                                                               суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу    ОСОБА_1 на рішення господарського суду Запорізької області від 28.11.2024 року у справі №908/2391/24 (суддя Давиденко І.В.)
за позовом: Акціонерного товариства комерційний банк “ПРИВАТБАНК” (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи 14360570)
до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )
про стягнення 303 628,75 грн,- 

                                              ВСТАНОВИВ:

          Позивач, звернувшись з позовом до ОСОБА_1 , просив стягнути на користь Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” 303   628,75 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 18.01.2022 року, з яких 291   038,84 грн заборгованості за кредитом та 12   589,91 грн заборгованість за відсотками у вигляді щомісячної комісії.
          Позов обґрунтовано порушенням відповідачем умов Кредитного договору в частині своєчасного повернення отриманих грошових коштів.
          Рішенням господарського суду Запорізької області від 28.11.2024 року у справі №908/2391/24 позов задоволено.
          Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) 291   038 (двісті дев`яносто одну тисячу тридцять вісім) грн 84 коп. заборгованості за кредитом та 12   589 (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн 91 коп. заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії.
          Розстрочено виконання рішення  в частині стягнення 303   628,75 грн на шість місяців, наступним чином:
- у розмірі 50   604 (п`ятдесят тисяч шістсот чотири) грн 79 коп. до 28.12.2024;
- у розмірі 50   604 (п`ятдесят тисяч шістсот чотири) грн 79 коп. до 28.01.2025;
- у розмірі 50   604 (п`ятдесят тисяч шістсот чотири) грн 79 коп. до 28.02.2025;
- у розмірі 50   604 (п`ятдесят тисяч шістсот чотири) грн 79 коп. до 28.03.2025;
- у розмірі 50   604 (п`ятдесят тисяч шістсот чотири) грн 79 коп. до 28.04.2025;
- у розмірі 50   604 (п`ятдесят тисяч шістсот чотири) грн 80 коп. до 28.05.2025.
                 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) 3   643 (три тисячі шістсот сорок три) грн 55 коп. витрат зі сплати судового збору.
                 Рішення обґрунтовано доведеністю позивачем факту порушення відповідачем умов  кредитного договору від 18.01.2022 року, правильністю проведених розрахунків заборгованості та наявності підстав для стягнення на користь позивача відсотків у вигляді щомісячної комісії. Також суд зазначив, що наявні підстави, передбачені ст. 331 ГПК України, для розстрочки виконання рішення суду.
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його до Центрального апеляційного господарського суду.
                 Вважає, що судом першої інстанції невірно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми процесуального права, що в результаті призвело до постановляння незаконного рішення у частині розстрочення виконання рішення суду. 
          Скаржник вказує, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення згідно ст. 331 ГПК України не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
          Отже, максимальний термін розстрочення виконання судового рішення становить 12 місяців. 
          Відповідачем було подано заяву про розстрочення виконання рішення суду, у якій було наведено переконливі аргументи, які свідчать про те, що зазначені у заяві обставини ускладнюють негайне виконання рішення у цій справі та надано достатні докази для прийняття рішення про розстрочення виконання рішення суду на максимально дозволений ГПК України строк.
          Так, відповідач зазначив, що кредитний договір було укладено відповідачем 18.01.2022 року під час здійснення ним підприємницької діяльності, з метою вкладення позичених коштів у бізнес (меблевий магазин, який розташований у м. Дніпрорудному).
          Кредитні кошти було отримано відповідачем 26.01.2022 року з розрахунком повернути позичені кошти після отримання запланованого доходу.
          Проте, через збройну агресію російської федерації проти України, 24.02.2022 року відповідач був вимушений покинути свій дім, бізнес та вивезти родину до м. Запоріжжя.
          Відповідач на початок повномасштабного вторгнення проживав у належному йому на праві власності будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
          Місто Дніпрорудне було окуповане російською федерацією 13.03.2022 року, що підтверджується Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.
          Переїхавши до м. Запоріжжя, відповідач вимушений винаймати житло для себе та родини. Все майно родини відповідача залишилось на непідконтрольній Україні території.
          На утриманні відповідача перебувають двоє дітей: малолітня донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
          Також відповідач утримує свого батька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який в силу свого віку не працює.
          Наразі відповідач працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю “Українські інвестиційні технології” на посаді менеджер (управитель) з постачання. Заробітна плата відповідача є єдиним джерелом доходу у родині та становить у середньому 10 000,00 грн.
          Скаржник зазначає, що ухвалене судом першої інстанції рішення про розстрочення виконання рішення суду строком на шість місяців у щомісячному розмірі 50 604,79 грн є непосильною сумою для відповідача, адже вона у 5 разів перевищує його доходи.
          Відповідач погоджується із тим, що при вирішенні питання про розстрочення виконання рішення суду має враховуватись баланс інтересів сторін.
          Однак, сам суд першої інстанції вказав на відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про те, що розстрочення виконання рішення суду призведе до негативних наслідків для стягувача.
          У цій справі спір вирішується не між двома суб`єктами господарювання, а між одним з найбільших банків України та фізичною особою, яка через війну опинилась у важких життєвих обставинах та намагається в силу своїх фінансових можливостей погагасити наявну заборгованість перед банком.
          Для відповідача строк розстрочення виконання рішення суду безпосередньо впливає на можливість забезпечувати свою родину та у разі залишення рішення суду без змін - на позбавлення засобів до існування.
          Апелянт просить з урахуванням викладених обставин рішення господарського суду Запорізької області від 28.11.2024 року по справі № 908/2391/24 змінити, виклавши абзаци з другого по восьмий пункту другого резолютивної частини у наступній редакції:
“Розстрочити виконання рішення Господарського суду Запорізької області у справі № 908/2391/24 в частині стягнення 303 628,75 грн на дванадцять місяців, наступним чином:
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.12.2024;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.01.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.02.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.03.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.04.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.05.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.06.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.07.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.08.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.09.2025;
-          у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.10.2025;
-      у розмірі 25 302 (двадцять п`ять тисяч триста дві) грн 39 коп. до 28.11.2025."
          У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує її доводи та вважає оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
          В обґрунтування  відзиву вказує, що з моменту винесення рішення по 17.04.2025 року відповідач не погасив жодної суми, що підтверджується випискою по транзитному рахунку р/р НОМЕР_2 , а тому апелянтом не доведено наявність виняткових обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та обумовлюють доцільність і необхідність розстрочення його виконання на строк  до листопада 2025 року.
          Положенням ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу  України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
          Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу  України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи,  у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
          За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
          Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2025 року було відкрито апеляційне провадження в порядку письмового провадження.
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав:   
          Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Згідно ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
          Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
          З матеріалів справи слідує, що Фізичною особою-підприємцем Семено Сергієм Сергійовичем (Клієнт) була підписана Заява про приєднання до Умов та правил надання послуги “КУБ” від 18.01.2022 року шляхом накладення Клієнтом власного електронного підпису, що підтверджується доданим до позовної заяви протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.
          За змістом вказаної Заяви, підписанням цієї Заяви на підставі ст. 634 Цивільного кодексу України Клієнт приєднується до розділу “ 1.1. Загальні положення” та підрозділу “ 3.2.2 Умови та правила  надання послуги “КУБ” Умов та Правил надання банківських послуг (далі –  Умови), що розміщені на сайті АТ КБ “Приватбанк” pb.ua. Ця Заява та Умови разом складають кредитний договір між Банком та Клієнтом. 
          У розділі 1 Заяви визначені, зокрема, істотні умови кредитного договору:
1.1 Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати Клієнту строковий кредит для фінансування поточної діяльності Клієнта та/або для придбання основних засобів в обмін на зобов`язання Клієнта з повернення кредиту, сплати процентів та ін. винагород в обумовлені цим Договором терміни.
1.2 Розмір кредиту: 400   000(чотириста тисяч) грн.
1.3 Строк кредиту: 12 місяців з дати видачі кредитних коштів.
1.4 У період з дати підписання Заяви процентна ставка за користування кредитом перші 6 місяців дії кредиту становить 1,6% в місяць від початкового розміру кредиту, починаючи з 7-го місяця користування кредитом – 1,4% в місяць від початкового розміру кредиту (в т.ч. при достроковому погашенні кредиту).
1.5 Проценти за користування кредитом у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитним договором: 4% в місяць від суми простроченої заборгованості.
1.6 Порядок погашення заборгованості за кредитом: щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в яке було надано кредит, включно з цим числом; погашення процентів щомісяця до календарного числа місяця, в яке було надано кредит, включно з цим числом.  
Сторони узгодили, що графік погашення кредиту (Додаток 1 до цієї Заяви) є невід`ємною частиною Договору.
          Згідно з п.п. 1.11, 1.12 Заяви, підписанням Заяви Клієнт підтверджує, що Банком надано йому інформацію, передбачену частиною другою ст. 12 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”. Примірник цієї Заяви направляється в особистий акант Клієнта у системі “Приват24 для бізнесу”.
          У пункті 2 Заяви зазначено, що Клієнт підтверджує ознайомлення із розділом “ 1.1 Загальні положення”, а також підрозділом “ 3.2.2 Умови та Правила надання кредиту “Кредит КУБ” Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Банку за адресою https://privatbank.ua/terms, у редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви.  
          За змістом п.п. 3.2.2.1 підрозділу 3.2.2 Умов, Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати Клієнту строковий “Кредит КУБ” (далі – Послуга) для фінансування поточної діяльності Клієнта та/або для придбання основних засобів в обмін на зобов`язання Клієнта з повернення кредиту, сплати процентів в обумовлені цим Договором терміни. Істотні умови кредиту (сума кредиту, проценти за користування кредитом, розмір щомісячного платежу, порядок їх сплати) вказуються в Заяві про приєднання до Умов та правил надання послуги “КУБ” (далі - Заява), а також в системі Приват24. Клієнт приєднується до Послуги шляхом підписання кваліфікованим електронним підписом Заяви в системі Приват24 або у сервісі “Paperless” або іншим шляхом, що прирівнюється до належного способу укладення сторонами кредитного договору.
          У п. 3.2.2.3.1 вказаних Умов передбачено, що повернення кредиту здійснюється щомісяця шляхом забезпечення Клієнтом позитивного сальдо на його поточному рахунку в сумах і в дати щомісячних внесків, зазначених у Заяві. 
          У відповідності до пунктів 3.2.2.5.2 та 3.2.2.5.3 Умов, Клієнт зобов`язується оплатити проценти за користування кредитом у вигляді щомісячної комісії згідно з п. 3.2.2.3.2., а також повернути кредит у терміни і в сумах, які встановлено в пунктах 3.2.2.3.1., 3.2.2.5.14., 3.2.2.6.2., а також зазначені в Заяві, шляхом розміщення необхідних для планового погашення внеску коштів на своєму поточному рахунку.
          Відповідно до п. 3.2.2.9 Умов, за користування кредитом у період з дати списання коштів з позикового рахунку до дат погашення кредиту згідно з пунктами 3.2.2.1., 3.2.2.2., 3.2.2.3., 3.2.2.3.1. цього Договору Клієнт сплачує проценти в розмірі, зазначеному в п. 3.2.2.3.2.
          За змістом п.п. 3.2.2.3.2 Умов, за користування послугою Клієнт сплачує щомісячно на протязі всього терміну кредиту  проценти за користування кредитом в розмірі та згідно Графіку, визначених в Заяві та Тарифах. При несплаті процентів у строк, визначений Графіком, вони вважаються простроченими. 
          Згідно з п. 3.2.2.3.1.4 Умов, Клієнт доручає Банку щомісячно у строки, зазначені в Заяві, здійснювати договірне списання з його рахунків, відкритих у Банку, на погашення заборгованості за Послугою у кількості та розмірі, зазначеному в кредитному договорі. Остаточним терміном погашення заборгованості за кредитом є дата повернення кредиту. 
          На підтвердження надання ФОП Семено С.С. кредитних коштів у розмірі 400   000,00 грн позивачем надано копію виписку по рахунку відповідача за період з 18.01.2022 року по 02.09.2024 року.
          Позивач посилався на те, що відповідач, в порушення умов Договору, не повернув кредитні кошти у передбачений Договором термін та не сплатив проценти у вигляді щомісячної комісії, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
          Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (“Позика”), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
          За приписами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
          Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
          Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України). 
          За змістом ч.ч. 1, 2   ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
          Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 06.12.2022 внесено запис про припинення підприємницької діяльності Фізичної особи – підприємця Семено Сергія Сергійовича. 
          Частиною 9 ст. 4 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань” передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.
          Відповідно до ст. 52 Цивільного кодексу України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. 
           Скаржник не заперечує обставини укладення з позивачем кредитного договору б/н від 18.01.2022 року, факт порушення ним умов договору, наявність підстав для стягнення заборгованості на користь позивача, правильність проведеного позивачем розрахунку заборгованості за кредитом в сумі 291   038,84 грн та 12   589,91 грн заборгованість за відсотками у вигляді щомісячної комісії. Тому дані обставини апеляційним судом не переглядаються.
          Предметом апеляційного оскарження є питання наявності підстав для розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців, а не на 6 місяців, як то вирішено судом в оскаржуваному рішенні.
          Як слідує з матеріалів справи, відповідач подав суду заяву про розстрочку виконання рішення  суду на два роки рівними частини.
          Обґрунтовуючи заяву, відповідач вказав на те, що виконати рішення суду одночасно і в повному обсязі є фінансового неможливим для відповідача та матиме негативні наслідки для його родини. 
          Зазначав, що Кредитний договір було укладено відповідачем 18.01.2022 року у період здійснення ним підприємницької діяльності з метою вкладення позичених коштів у бізнес. Оформлюючи кредит, відповідач розраховував повернути позичені кошти після отримання запланованого доходу. Проте, через збройну агресію російської федерації проти України, 24.02.2022 року відповідач був вимушений покинути свій дім, бізнес та вивезти родину до м. Запоріжжя. Переїхавши до м. Запоріжжя, відповідач вимушений винаймати житло для себе та родини. Все майно родини відповідача залишилось на непідконтрольній Україні території. На утриманні відповідача перебувають двоє дітей та батько, який в силу свого віку не працює. Наразі відповідач працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю “Українські інвестиційні технології” на посаді менеджер (управитель) з постачання. Заробітна плата відповідача є єдиним джерелом доходу у родині та становить у середньому 10   000,00 грн. 
          Вказував також, що через окупацію м. Дніпрорудне відповідач був позбавлений можливості продовжувати господарську діяльність, втратив джерело свого заробітку та не міг повернути позивачу кредитні кошти. Саме лише відкриття виконавчого провадження без можливості реального виконання рішення одразу не відновить порушені права позивача, однак може призвести до позбавлення відповідача та його родини засобів існування. 
          Відповідач вважав, що не надання розстрочки може спричинити негативні наслідки для нього та ускладнити виконання рішення, водночас надання розстрочки виконання рішення суду не порушить баланс інтересів сторін та сприятиме настанню реальної можливості виконання рішення суду при максимальному дотриманні співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом стягувача.
          Аналогічні доводи він зазначає і в апеляційній скарзі.
          Згідно з ч.1   ст. 326 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
          Як передбачено   ст. 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
          Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.
          Відповідно до ч.1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
          Запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення. При цьому винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.
          Відтак, особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.
          Згідно ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. 
          Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
          При цьому, при вирішенні заяви сторони про розстрочку виконання рішення судом враховується те, що задоволення вказаної заяви можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.
          Отже, вимоги відповідача щодо розстрочення виконання рішення на два роки суперечать положенням ст. 331 ГПК України.
          Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 року № 5-пр/2013 вказав, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
          Підставою для відстрочення, розстрочення, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.06.2018 року у справі № 917/138/16.
          Суд в оскаржуваному рішенні вірно зазначив, що  обставини, які вказав відповідач, є об`єктивними, не залежать від нього, однак істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. 
          На думку колегії суддів апелянтом не доведено, що саме вказані ним обставини обумовлюють доцільність і необхідність розстрочення виконання  рішення суду саме на строк до листопада 2025 року.
          Наявність форс-мажорних обставин у цій справі обумовлена повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України.
          Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) листом від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).
          Вказаний лист ТПП України адресований "Всім кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.
          У постанові від 15.06.2023  року у справі № 910/8580/22 Верховний Суд виклав наступні висновки:
-          лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин;
-          форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання;
-          наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
          У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.
          У постанові від 07.06.2023  року у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що:
-          ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили);
-          вказаний лист ТПП України адресований "Всім кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні;
-          лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів.
Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
У постанові від 29.06.2023 року у справі № 922/999/22 Верховний Суд виснував, що:
-          лист ТПП України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Цей лист не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";
-          наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку;
-          сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання;
-          той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.
          Отже, лист ТПП від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
          Торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац 3 частини третьої статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").
          Згідно з частиною першою статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
          Водночас сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс- мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором.
          У постанові від 13.09.2023 року у справі № 910/7679/22 Верховний Суд зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень стаття 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором.
          Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повиненперешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення.
          Тобто, довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
          Окрім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання. Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
          Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим. 
          За змістом ст. ст. 73-74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          Пунктами 1-2 ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
          На думку колегії суддів суд в оскаржуваному рішенні надав вірну оцінку наданим сторонами доказам, зокрема тим, які вказує скаржник як підставу для розстрочення виконання рішення. Будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права не допущено.
          Отже, апеляційна скарга висновки оскаржуваного рішення не спростовує, не доведена і задоволенню не підлягає.
          Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 269, 275, 276,  281-283  Господарського процесуального кодексу України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

         Апеляційну скаргу  залишити без задоволення. 
          Рішення господарського суду Запорізької області від 28.11.2024 року у справі №908/2391/24 залишити без змін.
          Судові витрати за розгляд  апеляційної скарги  покласти на апелянта.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

             Головуючий суддя                                                            Т.А. Верхогляд   

          Суддя                                                                                   О.Г. Іванов  

          Суддя                                                                                   Ю.Б. Парусніков