Справа № 465/9307/25 
Провадження 2/465/1252/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
06.01.2026 року         м. Львів
Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді Баран О.І., 
з участю секретаря судового засідання Щирби Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові, в порядку спрощеного провадження цивільну справу:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (код ЄДРПОУ: 42986956, електронна адреса: FincomEICE@gmail.com, місцезнаходження: 02090, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 19, оф. 2005, зареєстрований електронний кабінет у підсистемі ЄСІТС), 
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),
предмет позову: стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
17 жовтня 2025 року уповноважений представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 00-9841367 від 03.07.2024 в розмірі 24 062,30 грн, що складається із:
17 250,00 грн - заборгованості за тілом кредиту;
6 812,30 грн - заборгованості за відсотками.
Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.11.2025, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 73-76).
Крім цього, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.11.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у Акціонерного товариства «Універсал Банк» (ЄДРПОУ: 21133352) документи, які становлять банківську таємницю. Наділі, 11.12.2025, постановлено ухвалу про повторне витребування указаних доказів (а.с. 97-99).
19 листопада 2025 року від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, з якими він ознайомився 22.11.2025 (а.с. 83-85).
9 грудня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача також просив зменшити розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу до 1000,00 грн, відмовити у позові та стягнути з позивача на користь відповідача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 87-96).
15 грудня 2025 року (вх. № 39555/25) від представника позивача надійшла відповідь на відзив (підписана 12.12.2025 о 17:30:03), відповідно до якої він підтримав позовні вимоги у повному розмірі і просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 00-9841367 від 03.07.2024 в розмірі 24 062,30 грн, що складається із:
17 250,00 грн - заборгованості за тілом кредиту;
6 812,30 грн - заборгованості за відсотками. Також висловився щодо необґрунтованості витрат відповідача на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн, невідповідністю складності справи та не співмірністю із витраченим часом (а.с. 107-114).
Однак, цього ж дня, 15.12.2025 (вх. № 39553/25) надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (підписана 12.12.2025 о 17:51:55), відповідно до якої представник позивача, директор Поляков О.В., просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 00-9841367 від 03.07.2024 в розмірі 19 320,00 грн, що складається із:
17 250,00 грн - заборгованості за тілом кредиту;
2 070,00 грн - заборгованості за відсотками (а.с. 104-106).
Витребувані документи надійшли на адресу суду 17.12.2025 та 22.12.2025 супровідним листом від 16.12.2025 №БТ/Е-21635 (вх. № ЕП-6271/25, вх. № 40473/25) (а.с. 115-119, 120-122).
Станом на 06.01.2026 інших заяв та клопотань не подано. 
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
Позиція позивача
Позовна заява мотивована укладенням відповідачем із первинним кредитором указаного кредитного договору та отримання відповідних кредитних коштів у сумі 17 250,00 грн, із встановленням строків їх повернення та сплати відсотків за користування такими коштами. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, право вимоги за якою перейшло до позивача. 
Заперечення відповідача
Відповідач не погодився із вимогами позивача, вказавши на відсутність первинних документів на підтвердження заборгованості за кредитним договором, зокрема виписок, невідповідність розміру нарахованих процентів приписам ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» із встановленням максимального розміру денної процентної ставки у розмірі, що не може перевищувати 1%, неправомірності нарахування комісії за видачу кредиту у сумі 2250,00 грн.
У чергове судове засідання, призначене на 06.01.2026, сторони не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином (відповідач - відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України), що у відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.
У прохальній частині позову, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, представник позивача просив про розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 4 зворот).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. 
Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
3 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) укладено договір кредитної лінії № 00-9841367 (надалі - Договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису (а.с. 24-28 зворот). 
Відповідно до п.п. 1.1 Договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті у формі Кредитної лінії на умовах, передбачених Договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію, а також виконати інші обов`язки, передбачені Договором (а.с. 24 зворот). 
Сума ліміту кредитної лінії (Сума кредиту) складає: 15000.00 грн. Тип Кредиту - кредитна лінія (безвідклична) (п.1.2. Договору) (а.с. 24 зворот).
Пунктом 1.3. Договору встановлено строк дії кредитної лінії (Строк кредитування): 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту кредитодавцю в останній день строку кредитування (дата остаточного повернення кредиту) - 28.06.2025 згідно з умовами пункту 3.5 цього Договору (а.с. 24 зворот).
Відповідно до п. 7.2.Договору строк дії цього Договору становить 360 календарних днів. 
Відповідно до 1.4. Договору позичальник зобов`язаний здійснювати оплату нарахованих процентів в періодичну дату оплати процентів, а саме: 28.07.2024, та на кожний 25 день після цієї дати протягом строку кредитування. Дата повернення кредиту, періодичні дати оплати процентів та дата сплати комісії зазначаються в Графіку платежів, який міститься в Додатку 1 до цього Договору та є його невід`ємною частиною. У разі, якщо позичальник виконав зобов`язання по сплаті процентів не пізніше наступного дня за днем періодичної дати оплати процентів, то він вважатиметься таким, що виконав свої зобов`язання по сплаті платежу належним чином, а проценти за цим Договором продовжуватимуть нараховуватися згідно умов цього Договору (а.с. 24 зворот).
Тип процентної ставки - фіксована (п. 1.5. Договору).
Стандартна процента ставка складає 1,45% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку дії кредитної лінії, зазначеного в пункті 1.3. цього Договору (п. 1.5.1. Договору) (а.с. 24 зворот).
Кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 15,00% від суми кредиту, що складає: 2250.00 грн, яку позичальник зобов`язаний сплатити на умовах, визначених пунктом 3.5 цього Договору (п. 1.6. Договору) (а.с. 24 зворот).
1.7. Денна процентна ставка
1.7.1. Денна процентна ставка за цим Договором при застосуванні Стандартної процентної ставки з урахуванням комісії (у разі її наявності) дорівнює 1.5% (один цілих 5 десятих) та розраховується в процентах з використанням такої формули:
ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100% = (80550,00/15000.00)/360 ? 100%, де
ДПС - денна процентна ставка.
ЗВСК - загальні витрати за кредитом;
ЗРК - загальний розмір кредиту;
t - строк кредитування у днях (а.с. 24 зворот).
Пунктом 2.8. Договору встановлено, що кредитодавець зобов`язаний надати кредит у дату надання/видачі Кредиту: 03.07.2024. Сума кредиту перераховується кредитодавцем в сумі 15000,00 грн на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 (а.с. 25).
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на щоденній основі, починаючи з дати перерахування коштів у розмірі суми кредиту з поточного рахунку кредитодавця до дня фактичного повного повернення кредиту протягом строку дії кредитної лінії (п.3.1. Договору) (а.с. 25).
Нарахування комісії здійснюється одноразово в момент укладання Договору (п. 3.2. Договору) (а.с. 25).
Нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». До періоду розрахунку процентів включається день надання та не включається день повернення кредиту (крім випадку, фактичного повернення кредиту в дату, яка не відповідає дню повернення кредиту) (п. 3.3. Договору) (а.с. 25).
Проценти за користування кредитом нараховуються на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом та оплачуються згідно умов пункту 1.4 цього Договору (п. 3.4. Договору) (а.с. 25).
Позичальник зобов`язаний здійснити оплату комісії та повернути суму кредиту в останній день строку кредитування, яка є датою остаточного повернення Кредиту, а саме: 28.06.2025 (п. 3.5. Договору) (а.с. 25).
Позичальник, відповідно до п. 4.4.3. Договору відмовитись від цього Договору протягом 14 календарних днів з дня укладення договору без пояснення причин. Таке повідомлення направляється позичальником кредитодавцю на електронну адресу кредитодавця «info@lehko.credit» або рекомендованим чи цінним листом за адресою місцезнаходження кредитодавця. Протягом семи календарних днів з дати направлення кредитодавцю повідомлення про відмову, повернути кредитодавцю загальну суму кредиту, одержану згідно з цим Договором, та сплатити проценти за період з дня одержання кредитних коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою в цьому Договорі. При цьому, у випадку неповернення позичальником загальної суми кредиту та/або процентів за їх користування у зазначений строк, відмова позичальника від Договору вважається такою, що не здійснювалась і цей Договір продовжує діяти на умовах передбачених ним. Право на відмову від Договору, передбачене цим пунктом Договору не застосовується: до кредитів, які були повернуті в повному обсязі до моменту направлення відмови від Договору (а.с. 25 зворот).
Одноразовий ідентифікатор: 85100 відправлено: 03.07.2024 о 17:15:24 на номер мобільного телефону НОМЕР_3 та введено: 03.07.2024 17:15:30, що указано безпосередньо у самому Договорі (а.с. 28, 28-зворот) та довідці про ідентифікацію (а.с. 16).
Також відповідачем 03.07.2024 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «63405» підписано Паспорт споживчого кредиту, інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартну форму) (а.с. 17-18).
Судом встановлено, що ТОВ «МАКС КРЕДИТ» свої зобов`язання перед відповідачем виконало, та 03.07.2024 перерахувало грошові кошти, що підтверджується інформаційною довідкою вих. № 172/02 від 06.02.2025, виданою ТОВ «Платежі онлайн», із додатком до неї, про здійснення ТОВ «Платежі онлайн», як технологічним оператором платіжних послуг, на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» успішної транзакції «видача» на картковий рахунок НОМЕР_2 , у розмірі 15000,00 грн. Водночас відповідач не спростував, що картка з такими символами йому не належить, а виписку зі свого рахунку не надав.
Факт перерахунку грошових коштів на рахунок відповідача підтверджено даними АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів (а.с. 115-119).
При цьому, АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», листом від 16.12.2025 № БТ/Е-21635, підтверджено не лише зарахування указаних коштів у сумі 15000,00 грн 03.07.2024 о 17:15:33 на банківську картку НОМЕР_2 , але й належність ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , указаної платіжної картки, а також використання ним засобу зв`язку  НОМЕР_3 , як фінансового номера телефону. 
Більш того, випискою по рахунку встановлено, що отримані 03.07.2024 о 17:15:33 кредитні кошти, у повному обсязі, тобто у сумі 15000,00 грн, того ж дня 03.07.2024 о 17:17:13 використано на операції «FAVBET.UA». 
20 січня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (фактор) та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» (клієнт) укладено Договір факторингу № 20012025-МК/Ейс пунктом 2.1 якого передбачено, що згідно умов цього договору Фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а.с. 45).
Пунктом 2.3. Договору факторингу встановлено, що з дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною за укладеними кредитними договорами, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за укладеними кредитними договорами, згідно реєстру та набуває всіх прав за ними (а.с. 45 зворот).
Сума фінансування, обумовлена п. 2.3. Договору факторингу, оплачена фактором клієнту відповідно до платіжних інструкцій від 27.01.2025 №1 та 31.01.2025 №2(а.с. 41, 41 зворот).
Як вбачається з витягу з Реєстру боржників від 20.01.2025 на виконання договору факторингу № 20012025-МК/Ейс, за №2283 вказано боржника, 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,
кредитний Договір № 00-9841367 від 03.07.2024 в розмірі, загальну заборгованість у розмірі 24 062,30 грн (а.с. 43-44).
Також позивачем додано копії Акта приймання-передачі до Договору факторингу № 20012025-МК/Ейс від 20.01.2025, згідно із яким фактор прийняв Реєстр боржників клієнта від 20.01.2025 щодо боржників у кількості 3155, із сумою заборгованості за штрафними санкціями - 7 114 414,09 грн тілом та відсотками - 46 698 357,96 грн (а.с. 42).
Із детального розрахунку заборгованості за період 03.07.2024 - 20.01.2025 вбачається, що станом на дату продажу, 20.01.2025, первинним кредитором складено відповідний розрахунок заборгованості за Договором № 00-9841367 на суму кредиту 15 000,00 грн (а.с. 40-40 зворот). 
Із розрахунку заборгованості вбачається, що 03.07.2024 видано кредит у сумі 15 000,00 грн, нараховано комісію у сумі 2250,00 грн та відсотки у сумі 217,50 грн. 
Нарахування відсотків здійснено по 217,50 грн щоденно до 26.09.2024 включно, тобто упродовж 86 днів (217,50 х 86 днів = 18705,00 грн). 
Також первинним кредитором проведено нарахування штрафних санкцій, всього на суму 7500,00 грн (750 + 1500+2250+1500+1500).
При цьому, первинним кредитором неодноразово списано нараховані проценти, у тому числі списано всі нараховані штрафні санкції. 
Всього нараховано 26205 грн (18705,00 відсотків + 7500,00 штрафних санкцій). 
Всього списано 19392,70 грн (9292.70 - 6900 - 3200)
Залишок відсотків 6812,30 грн (26205,00 - 9292,70 - 6900,00 - 3200,00).
Станом на 20.01.2025 заборгованість відповідача становила 24 062,30 грн і складалась із:
15 000,00 грн - заборгованості за основним зобов`язанням;
6 812,30 грн - заборгованості за відсотками;
2 250,00 грн - заборгованості за нарахованими комісіями.
Станом на день розгляду справи доказів належного виконання відповідачем зобов`язання за Договором не надано. 
Оцінка судом
Щодо укладення між первинним кредитором та відповідачем кредитного договору
Відповідно до приписів статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Передбачено статтею 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною другою статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, відтак акцептуючи пропозицію первинного кредитора відповідач електронними підписами одноразовими ідентифікаторами у Договорі визнав та погодився на запропоновані кредитором умови користування та порядок надання ними грошових коштів.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).
Згідно положень статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18.
На підставі вищенаведених правових норм, беручи до уваги те, що вказаний вище Договір підписаний відповідачем електронним підписом, наявність якого разом з підписом та електронним підписом первісного кредитора підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється їх воля, є доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору, та про те, що відповідач всі умови Договору цілком зрозумів та підтвердив те, що сторони Договору діяли свідомо, були вільні в його укладенні, вільні у виборі контрагента та умов Договору.
Оскільки вказаний Договір, який підписаний сторонами, є чинними, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, суд дійшов висновку про те, що між первісним кредитором та відповідачем як позичальником, виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами.
Щодо доведення факту переходу права вимоги до відповідача за укладеним договором
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
На підтвердження укладення договорів факторингу і переходу до позивача права вимоги за кредитним договором укладеним первісним кредитором з відповідачем позивач надав суду копії відповідних доказів, описаних вище, які є достатніми для доведення факту переходу до нього права вимоги за кредитним договором укладеним між відповідачем та первісним кредитором.
Відтак, позивачем доведено факт переходу до нього права вимоги за кредитним договором укладеним між відповідачем із первісним кредитором. Позивач є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за вказаним кредитним договором
Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на нового кредитора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від нового кредитора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги кредитора справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.
Тому наявність чи відсутність доказів повідомлення боржника про зміну кредитора у зобов`язанні не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Щодо заявленої суми стягнень
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
На підставі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти
Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Після підписання Договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки.
Суд вважає доведеним факт перерахування первинним кредитором відповідачу кредитних коштів за Договором у сумі 15 000,00 грн, оскільки реквізити платіжної картки, на яку здійснено перерахунок і указана банківська картка належить саме відповідачу, як і фінансовий номер телефону, використаний ним при укладенні Договору.
Вказуючи на відсутність виписки по рахунку, відповідач не звернув уваги, що саме він має доступ до свого рахунку і мав можливість представити суду виписку з свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору у відповідну дату, чого відповідач не зробив. Разом із цим, суд відхиляє доводи відповідача, як такі, що повністю спростовуються даними Акціонерного товариства «Універсал Банк» (ЄДРПОУ: 21133352), отриманими судом на виконання ухвали суду.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 911/19/19, суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань.
Згідно із детальним розрахунком заборгованості станом на 20.01.2025 заборгованість відповідача становила 24 062,30 грн і складалась із:
15 000,00 грн - заборгованості за основним зобов`язанням;
6 812,30 грн - заборгованості за відсотками;
2 250,00 грн - заборгованості за нарахованими комісіями.
При цьому, позивач просить суд стягнути з відповідача 17 250,00 грн - заборгованості за тілом кредиту.
Відтак, вимоги позивача про стягнення із відповідача заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню частково, у розмірі 15 000,00 грн.
Згідно із детальним розрахунком заборгованості 2 250,00 грн узгоджується із сумою заборгованості за нарахованою 03.07.2025 одноразовою комісією.
Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку чи іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту і, відповідно, така умова про нарахування одноразової комісії за надання кредиту не є нікчемною. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 20.09.2024 у справі № 331/2974/23 (провадження № 61-7620св24).
Однак, позивач не просить суд стягнути з відповідача комісії, тому така вимога, зважаючи на принцип диспозитивності, судом не розглядається. 
При визначенні суми процентів, які підлягають стягненню, суд враховує дату укладення Договору - 03.07.2024. 
24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», згідно п.5 розділу І якого було внесено зміни до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» та визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Залежно від напряму дії нормативно-правових актів у часі дія закону в часі може бути прямою, зворотною або переживаючою (ультраактивною). Пряма дія полягає в тому, що новий нормативно-правовий акт або нова правова норма поширюється на факти й правовідносини, що виникли та/або існують після набрання ним чинності. Зворотна дія полягає в тому, що новий нормативно-правовий акт або нова правова норма застосовується до фактів та правовідносин, які існували до набрання цим актом (нормою) чинності. Переживаюча дія полягає в тому, що правова норма продовжує свою дію після втрати чинності внаслідок скасування всього нормативно-правового акта чи зміни відповідної його частини.
Суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності (ухвала Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 2610/12031/2012 (провадження № 61-6340ск20).
Відтак, до Договору, який укладено 03.07.2024, потрібно застосовувати пряму норму ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», під час дії якої укладено зазначений Договір.
Відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» (Розділ 4 Прикінцеві та перехідні положення, частина 17), тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: 
протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024 включно); 
протягом наступних 120 днів - 1,5 % (23.04.2024 - 20.08.2024).
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Перехідні положення закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Відтак, у даному випадку правові підстави для застосування перехідних положень закону дійсно відсутні, але це не наділяє кредитора правом нараховувати проценти з ігноруванням вимог норми прямої дії ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», яка також набрала чинності і не містить застережень щодо відтермінування її дії в часі. 
Оскільки Договір укладено 03.07.2024, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» та внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», якими визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, тому положення Договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 2,5 % є нікчемними в силу положень ч.5 ст.8 та ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Позивач просив стягнути з відповідача 6 812,30 грн - заборгованості за відсотками.
Нарахування відсотків здійснено по 217,50 грн щоденно до 26.09.2024 включно, тобто упродовж 86 днів (217,50 х 86 днів = 18705,00 грн). 
Перевіряючи розрахунок заборгованості по процентах, з урахуванням вимог ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», суд дійшов висновку про правомірність нарахування процентів у сумі 12 900,00 грн (150,00 х 86 днів). При цьому, з урахуванням неодноразових списань, позивачем заявлено вимогу про стягнення 6 812,30 грн, а з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог - 2 070,00 грн, що є значно меншою, ніж 12 900,00 грн.
Повертаючись до обов`язку доказування, суд наголошує, що в разі незгоди відповідача з розрахунком заборгованості він має не лише заявити про це, але й навести конкретні аргументи, або ж просити суд про залучення відповідного фахівця для визначення правильності здійснених нарахувань, чого відповідачем у цій справі зроблено не було. При цьому, незрозумілим є посилання представника відповідача на необхідність нарахування процентів з розрахунку 1%, якщо заявлена сума до стягнення є значно нижчою.
Враховуючи зазначене, не виходячи при цьому за межі 26.09.2024 та максимального розміру стягуваних сум нарахувань, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення процентів підлягають задоволенню у повному розмірі.
Аналогічний підхід щодо застосування положень ч.5 ст.8 та ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» уже також застосовано судами апеляційної інстанції у постановах від 02.04.2025 у справі № 750/14719/24, від 18.06.2025 у справі № 203/5881/24, від 07.07.2025 у справі № 212/1653/25, від 01.09.2025 у справі № 381/5612/24, від 17.09.2025 у справі № 754/15875/24, від 28.10.2025 у справі № 687/227/25, тощо, щодо кредитних договорів, укладених після 24.12.2023, у тому числі у справах за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» про стягнення заборгованості за кредитним договором (постанова від 11.11.2025 у справі № 344/9433/25, тощо).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Згідно частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частин першої другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів, які позивач не повернув
Позивач, вважаючи, що відповідач, як позичальник (споживач) зобов`язаний виконувати свій обов`язок щодо виконання грошових зобов`язань звернувся з указаним позовом до суду.
Станом на день розгляду справи зобов`язання за Договором належним чином відповідачем не виконано. 
Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 17 070,00 грн, що складається із:
15 000,00 грн - заборгованості за основним зобов`язанням;
2 070,00 грн - заборгованості за відсотками.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
При зверненні до суду позивачем сплачено 2422,40 грн судового збору (а.с. 51). 
Позовні вимоги задоволені частково в розмірі 17 070,00 грн, що становить 88,35 % (17 070,00 х 100 % : 19 320,00), а тому судовий збір у пропорційному розмірі - 2 140,19 грн потрібно покласти на відповідача.
Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім цього, представник позивача просить суд стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пункт 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України визначає однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація принципу відшкодування судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення стороною суми судових витрат на професійну правничу допомогу разом із першою заявою по суті спору, шляхом подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ст. 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст. 141 ЦПК України).
Згідно із частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Частиною 3 ст.137 ЦПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до змісту додаткової постанови від 30.01.2025 у справі № 923/69/22 Верховний Суд наголосив на тому, що вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України (ч. 1 ст. 86 ГПК України), суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України (ст. 74 ГПК України) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам ст. 76-80 ЦПК України.
На підтвердження понесених витрат представником позивача надано суду копію Договору №20/08/25-01 про надання правничої допомоги від 20.08.2025 (а.с. 37-38), Додаткової угоди №25770856371 до Договору про надання правничої допомоги №20/08/25-01 від 20.08.2025 (а.с. 36), Акта прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 на суму 7000,00 грн (а.с. 35).
Як вбачається з письмових доказів, 01.10.2025 між Адвокатським бюро «Соломко та партнери» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» досягнуто згоди щодо надання правничої допомоги на суму 7 000,00 грн за надання таких послуг:
1) складання позовної заяви (2 години на суму 5 000,00 грн);
2) вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з позичальника, ОСОБА_1 (2 години на суму 1 000,00 грн);
3) підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором №00-9841367 від 03.07.2024 на рахунок позичальника, ОСОБА_1 (1 година на суму 500,00 грн);
3) підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором №00-9841367 від 03.07.2024 на рахунок позичальника, ОСОБА_1 (1 година на суму 500,00 грн). 
Відповідачем подано заперечення на клопотання про розподіл судових витрат у справі, вказавши на те, що заявлена сума не співмірна із предметом позовних вимог та зменшення їх розміру, за критерієм співмірності, до 1000,00 грн. 
Судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), принципу «pactasuntservanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому уст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі № 910/15191/19).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, основні засади (принципи) цивільного судочинства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях: від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», заява № 72277/01 (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», заяви №№ 30675/06, 30785/06, 32818/06, 34468/06 та 49001/06 (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04 (пункт 268), від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11 (пункт 95), від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заява N 66561/01 (аункт 88), зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123 - 130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
Суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
Докази, які підтверджують оплату позивачем наданих адвокатом послуг не є визначальними для розгляду заяви представника позивача, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20, від 04.04.2024 у справі № 701/804/21, від 10.04.2024 у справі № 530/259/21, від 10.04.2024 у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони.
З огляду на зміст наданих послуг, оцінюючи докази, суд, керуючись такими критеріями визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, вважає заявлену позивачем до стягнення з відповідача суму витрат на правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції завищеною.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що співмірний фактичному обсягу наданих послуг є розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2422,40 грн, які підлягають подальшому розподілу у порядку ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позивача.
Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2 140,19 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану із розглядом справи.
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, - 

у х в а л и в:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» 17 070 (сімнадцять тисяч сімдесят) гривень 00 копійок заборгованості за кредитним договором №00-9841367 від 19.02.2022. 
В задоволені решти вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» 2 140 (дві тисячі сто сорок) гривень 19 копійок витрат на професійну правничу допомогу та 2 140 (дві тисячі сто сорок) гривень 19 копійок судового збору.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 06.01.2026.

Суддя: Баран О.І.