Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 707/3536/25
Провадження № 2/711/3904/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Півень С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
в с т а н о в и в :

ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернулось до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1610740 від 04.07.2024 року в розмірі 78 750грн. та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 04.07.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачкою був укладений Кредитний договір №1610740 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти. Відповідно до Додатку № 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025, укладеного між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС», до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором №1610740 від 04.07.2024 на загальну суму 78 750 грн., з яких: 17 500 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 52 500 грн. - заборгованість по процентах; 8 750 грн. - пеня. Оскільки відповідачка не виконала своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом.
На підставі ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 09.09.2025 матеріали даної цивільної справи направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю відповідно до ч. 1 ст. 27, ст. 31 ЦПК України.
29.09.2025 суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси Скляренко В.М. відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
28.10.2025 від представника відповідача - адвокат Семенюк О.Г., яка діє на підставі ордеру серії ВВ №1052505 від 08.10.2025, - до суду надійшов відзив проти позову, в якому вказується, що відповідачка заперечує проти позову в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень сторона відповідача посилається на наступні обставини: 1) заперечення факту отримання кредитних коштів від первісного кредитора; 2) відсутність у позивача права вимоги, оскільки стороною позивача не надано доказів реальності договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025 (реєстр боржників за формою договору; акт приймання-передачі документації; підтвердження фактичної оплати фактором); 3) протиправність вимог про стягнення пені, оскільки в період воєнного стану штрафні санкції споживачам не нараховуються; 4) неправомірне нарахування процентів за ставкою понад 1% на день, оскільки це суперечить п. 5 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»; 5) оскільки чоловік відповідачки перебуває на військовій службі з 20.11.2024 і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, то на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період часу з 20.11.2024 по 09.06.2025 кредитор не має права нараховувати відсотки за користування кредитом. 
Позивач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки. Натомість в позовній заяві викладено клопотання про проведення розгляду справи без участі представника позивача, внаслідок чого неявка відповідного представника не перешкоджає розгляду справи.
Від представника відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача з урахуванням заперечень, викладених у відзиві проти позову. 
22.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення по справі.
Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
04.07.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (кредитор) та відповідачкою (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №1610740 (далі - Договір №1610740), відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 17 500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, і зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 17-24/. 
Договір кредиту укладений в електронній формі через мобільний застосунок з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» на офіційному веб-сайті товариства /www.selfiecredit.com.ua/. Підписання договору здійснювалось відповідачкою електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором з використанням каналу мобільного зв`язку з абонентським номером, який належить відповідачці, що визнається сторонами.
Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 360 днів, тобто до 29.06.2025. За користування кредитом позичальник сплачує кредитору 9089,90% річних від суми кредиту в розрахунку 1,50% на добу (п.п. 1.5.1 договору). Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. 
Разом з підписанням Договір №1610740 відповідачка була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту та графіком платежів /а.с. 21, 23-24/. 
Згідно листа ТОВ «ПЕЙТЕК» за вих. №20250120-825 від 20.01.2025 перерахування кредитних коштів в сумі 17 500 грн. від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» здійснену на платіжну картку з маскою НОМЕР_1 , яка зазначена в якості платіжної картки позичальника у п. 2.1 Договору №1610740 /а.с. 39/.
Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору №1610740. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором №1610740, складеного станом на 20.01.2025, за відповідачкою обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 78 750 грн., з яких: 17 500 грн. - тіло кредиту; 52 500 грн. - відсотки; 8 750 грн. - пеня /а.с. 35-38/.
Відповідно до Договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025 та Реєстру боржників до такого договору, укладеного між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (клієнт) та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (фактор), позивач набув та прийняв за плату належні ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, що є додатком до Договору, в тому числі і право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором №1610740 від 04.07.2024 на загальну суму 78 750грн. /а.с. 40-53/.
Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане в добровільному порядку її грошове зобов`язання за Договором №1610740, то позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).
За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачкою було укладено Договір №1610740 в електронній формі. Не заперечуючи в цілому факт укладання договору та його умови, відповідачка заперечує факт видачі їй кредитних коштів, а також правомірність, як умов договору, які визначають порядок нарахування та розмір процентів за користування кредитом, так і обґрунтованості розміру нарахованих процентів. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. 
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).
Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Договору №1610740 передувала ідентифікація позичальника та верифікація його особи за допомогою системи Bank ID НБУ з подальшою авторизацією позичальника шляхом створення особистого кабінету в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» , доступ до якої забезпечений через веб-сайт https://selfiecredit.com.ua/. 
Підписання Договору №1610740 здійснено від імені відповідачки за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора. При цьому підписання паспорту споживчого кредиту здійснювалось позичальником 04.07.2024 о 11год 47хв 47сек, а тексту самого договору 04.07.2024 о 11год 49хв 25сек і здійснювалось різними одноразовими ідентифікаторами. 
У тексті Договору №1610740 наявні ідентифікаційні відомості про відповідачку, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; номер паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; абонентський номер мобільного зв`язку; адреса електронної пошти; номер банківської картки). Належність відповідачці відповідних каналів зв`язку не заперечувалась стороною відповідача.
Також судом встановлено, що ТОВ «ПЕЙТЕК», на виконання розпорядження ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» про здійснення переказу коштів, 04.07.2024 об 11год 51хв 09сек здійснило грошовий переказ на платіжну картку з маскою « НОМЕР_1 » на суму 17 500 грн., що підтверджується відповідним листом ТОВ «ПЕЙТЕК» /а.с.120/. В цьому контексті суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо недопустимості такого доказу, оскільки відповідний документ за своїм змістом містить всі передбачені Законом України «Про платіжні послуги» відомості про здійснення платіжної операції. В той же час всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не спростовано факт надходження відповідних коштів на відповідну банківську картку, як і не надано жодних доказів щодо неналежності відповідної банківської картки у користуванні відповідачки.
В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У поставі від 30.05.2024 у справі №229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. 
За обставинами даної справи суд бере до уваги, що відповідачка у своєму відзиві не заперечувала факту укладання кредитного договору, але заперечила факт отримання кредитних коштів. Системний аналіз змісту доводів відповідача, викладених у її відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідач займає виключно пасивну та заперечувальну позицію. В той же час, в даному випадку сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку про те, що між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачкою було укладено Договір №1610740 в електронній формі на підставі якого відповідачкою було отримано у кредит суму коштів в розмірі 17 500грн шляхом грошового переказу на відповідну банківську платіжну картку, які вона зобов`язувалась повернути в порядку та умовах, погоджених між сторонами, проте всупереч умов договору не виконала своїх зобов`язань перед кредитором. 
Також за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не заперечується та обставина, що відповідачка не здійснювала ніяких платежів на виконання своїх договірних кредитних зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором №1610740, обумовлено дійсністю договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025, що був укладений між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС». 
В аспекті висловлених відповідачкою заперечень суд зауважує, що надана позивачем платіжна інструкція містить відомості про дату її виконання надавачем платіжних послуг платника - АТ «ОТП БАНК» - 21.01.2025 - а відтак необґрунтованими є доводи сторони відповідача про відсутність доказів виконання фактором своїх грошових зобов`язань перед клієнтом за договором факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025.
Критично суд ставиться й до аргументів сторони відповідача щодо неналежності підтвердження набуття позивачем права вимоги до відповідачки шляхом подання витягу з Реєстру боржників. 
В цьому контексті слід звернути увагу, що частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом, а якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. 
Відповідно до наданих позивачем копій Реєстру боржників до Договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025 слід виснувати, що відповідний документ (реєстр боржників) складений на 49 аркушах і містить понад 3 000 записів, про що свідчить остання сторінка такого документу та наявний на ній засвідчувальний напис /а.с. 52/. Отже подання позивачем такого документу в повному обсязі, враховуючи що такий доказ містить персональні дані значної кількості фізичних осіб, які не мають відношення до даної справи, не є вочевидь необхідним, тоді як подання засвідченого у встановленому законом порядку витягу з такого документу відповідає положенням ч. 2 ст. 95 ЦПК України та засадам пропорційності цивільного судочинства.
Також суд бере до уваги, що зміст наданого позивачем витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025, цілком узгоджується з розрахунком заборгованості за Договором №1610740, складеним первісним кредитором станом на 20.01.2025, тобто на день укладання договору факторингу /а.с. 35-38/.
Отже, аналізуючи надані позивачем докази суд доходить висновку, що факт набуття позивачем права вимоги до відповідачки підтверджується наданими суду копіями договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025, розрахунком заборгованості, витягом з реєстру боржників та платіжною інструкцією про сплату фактором ціни договору, а відтак доводи відповідача про відсутність доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за відповідним договором є необґрунтованими. 
Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі №1610740 і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість за основним боргом (17 500 грн.) та процентами за користування позикою.
Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору №1610740 відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернула в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з заборгованості за основним боргом (сума позики) в розмірі 17 500 грн. є обґрунтованими і правомірними.
В той же час в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки тіло кредиту, проценти за користування кредитними коштами, що нараховані та обчислені за період з 04.07.2024 по 20.01.2025 (170 днів), та пеню в розмірі 8 750 грн. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», станом на 20.01.2025 за відповідачкою обчислювалась заборгованість за Договором №1610740 в сумі 78 750 грн., з яких 17 500 грн. - тіло кредиту, 52 500 грн. - проценти за користування кредитом, що нараховані за 170 днів користування кредитом за денною процентною ставкою 1,5%, 8 750грн. - штрафні санкції, що нараховані за прострочення здійснення чергових платежів в період з 07.08.2024 по 08.09.2024 /а.с. 35-38/.
Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам кредитування, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.3, 1.5, 1.7, 3.1, 3.2, 3.5, 6.4 Договору №1610740. 
Натомість відповідачка посилається на нікчемність умов договору в частині визначення денної процентної ставки за користування кредитом в розмірі, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 8 Закону №1734. 
В цьому контексті суд бере до уваги, що питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. 
На момент укладання відповідачкою з ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» кредитного договору положеннями ч.5 ст.8 з врахуванням п.17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023, що набули чинності з 24.12.2023) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023 по 21.04.2024 (120 днів) - 2,5%; 22.04.2024 по 19.08.2024 (120 днів) - 1,5%; з 20.08.2024 - 1%. 
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734 умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Таким чином, враховуючи що відповідна редакція ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 була чинною на момент укладання Договору №1610740, то сторони мали враховувати відповідні законодавчі приписи, а відтак нарахування кредитором процентів за період з 20.08.2024 по 20.01.2025 (123 дні) за денною процентною ставкою 1,5% є неправомірним, оскільки суперечить відповідним положенням Закону №1734.
В той же час судом встановлено, що з 11.08.2011 позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб /а.с. 101/. 
Чоловік позивачки з 20.11.2024 по 20.10.2025 перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується відповідною довідкою від 20.10.2025 (форма 5) /а.с. 97/. При цьому чоловік позивачки в період з 25.11.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується відповідною довідкою та посвідченням /а.с. 103, 105, 106/. 
Загальновідомою є та обставина, що з 24.02.2022 і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX. 
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже слід виснувати, що з 24.02.2022 і по теперішній час на території України діє особливий період в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Положеннями пункту 15 статті 14 Закону України №2011-ХІІ від 20.12.1991 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011), в редакції згідно із Законом України №3633-ІХ від 11.04.2024 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», що набула чинності з 18.05.2024, передбачено, що «іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави».
Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що позивачка має право на застосування до неї пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону №2011, як дружина військовослужбовця, який брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, і на теперішній час з 20.11.2024 перебуває на військовій службі за контрактом, а відтак бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України. При цьому, з огляду на обставини даної справи та позицію сторін, то слід виснувати, що право позивачки на застосування пільг щодо нарахування процентів за кредитним зобов`язанням є безумовним стосовно періоду часу, починаючи з 20.11.2024.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 26.12.2018 у справі № 522/12270/15-ц, від 26.08.2020 у справі №813/402/17, від 12.05.2022 у справі № 336/5128/18, від 18.01.2023 у справі № 642/548/21.
З огляду на зазначене слід дійти висновку, що за обставинами даної справи за Договором №1610740 кредитор має право на отримання від позичальника процентів за користування кредитом, які слід обчислювати за денною процентною ставкою 1,5% за період з 04.07.2024 по 19.08.2024 (47 днів), що складає 12 337,50 грн. (17 500 грн. * 1,5% /100% * 47 днів), та за денною процентною ставкою 1% за період з 20.08.2024 по 19.11.2024 (92 дні), що складає 16 100 грн. (17 500 грн. * 1% / 100% * 92дні).
Таким чином, обґрунтованими та правомірними є вимоги щодо стягнення з відповідачки тіла кредиту в розмірі 17 500 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 28 437,50 грн. (12 337,50 грн. + 16 100 грн.).
Стосовно вимог про стягнення штрафних санкцій в розмірі 8 750 грн. за прострочення виконання відповідачкою кредитних зобов`язань, то слід зауважити наступне. 
Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» було доповнено розділ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК пунктом 18 наступного змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Прийняття такої законодавчої зміни обумовлено складністю фінансово-економічної ситуації в Україні, що зумовлена військовою агресією. Відповідне регулювання цивільних правовідносин має тимчасовий характер і узгоджується з положеннями ч.3 ст.551 ЦК, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже введене законодавче обмеження прав кредитора на отримання штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання боржника під час дії режиму воєнного стану направлене на забезпечення реалізації засад справедливості, добросовісності і розумності у цивільних правовідносинах.
Відповідно до обставин спірних правовідносин судом встановлено, що нарахування штрафних санкцій кредитором обумовлено простроченням відповідачкою здійснення чергових платежів в період часу з моменту укладання договору й до 08.09.2024, тобто під час дії режиму воєнного стану на території України. За таких обставин покладання на відповідачку обов`язку зі сплати кредитору (позивачу) штрафних санкцій у вигляді неустойки (штрафу), право на нарахування якого для кредитора передбачено п. 6.4 Кредитного договору, суперечить діючому тимчасовому правовому регулюванню цивільних правовідносин та засадам справедливості і розумності, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Кредитному договорі і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість в загальному розмірі 45 937,50грн, з яких: тіло кредиту - 17 500 грн.; проценти за користування кредитом - 28 437,50грн.
Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 45 937,50 грн.
При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін.
Розподіл судових витрат
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 45 937,50грн, що складає 58,33% від ціни позову, а відтак на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 1 413 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40 грн. / 100% * 58,33%).
На підставі викладеного вище та керуючись ст. ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстрованої адреса проживання: АДРЕСА_1 ;) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОРУ 37616221, місцезнаходження за адресою: вул. Іллінська, буд. 8, м. Київ, 04070) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1610740 від 04.07.2024 в розмірі 45 937 грн. 50 коп. та 1 413 грн. в якості відшкодування судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 47 350 грн. 50 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В.М. Скляренко