РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
04 лютого 2026 р.  Справа № 120/4238/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Юлії Миколаївни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено додаткову винагороду за грудень 2024, у розмірі до 30000 грн пропорційно часу виконання обов`язків за період з 28.12.2024 по 31.12.2024.
Також позивач зазначає на протиправній бездіяльності відповідача в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.01.2025 по 21.01.2025.
Ухвалою від 07.04.2025 відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
19.05.2025 представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, за змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, крім іншого зауважує, що для виплати додаткової нагороди, командиром підрозділу подається рапорт для подальшого включено в наказ командира військової частини, згідно наказу командира військової частини за грудень місяць 2024 року та відповідно до рапорту безпосереднього начальника, ОСОБА_1 не було подано рапорт для виплати додаткової винагороди.
05.05.2025 через систему "Електронний суд" представником позивача до суду подано клопотання про долучення доказів, зі змісту якого слідує, що з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 381 від 28.12.2024 вбачається, що 28.12.2024 позивач прибув з відрядження та приступив до виконання службових обов`язків до складу сил та засобів, які залучаються та приймають безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) до складу оперативного підпорядкування угрупування сил і засобів оборони міста КИЇВ, з метою виконання службових (бойових, спеціальних) завдань. Що є підставою для нарахування і виплати позивачу додаткової винагороди за період часу з 28.12.2024 по 31.12.2024.
21.05.2025 через систему "Електронний суд" представником позивача до суду подано відповідь на відзив, якою заперечує мотиви викладенні у відзиві на адміністративний позов.
29.05.2025 через систему "Електронний суд" представником позивача до суду подано клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 314 від 02.11.2023 старшого лейтенанта ОСОБА_2 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 22 жовтня 2023 року № 219 на посаду старшого офіцера групи безпеки військової служби управління військової частини НОМЕР_1 , який прибув з військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ), зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 3 від 03.01.2025 капітана ОСОБА_1 , старшого офіцера групи безпеки військової служби управління військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 24 грудня 2024 року № 1669 на посаду офіцера відділення цивільно-військового співробітництва військової частини НОМЕР_4 , ВОС-8505003, вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З 03 січня 2025 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Даний факт підтверджується відповідним витягом з наказу.
При виключенні зі списків особової частини, позивачем установлено порушення свого права в частинні не виплати додаткової винагороди, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, у розмірі із розрахунку 30 000,00 грн., пропорційно часу виконання обов`язків (службових (бойових, спеціальних) завдань за 4 календарних дні грудня 2024 року - за період з 28.12.2024 по 31.12.2024.
Також позивач вважає, що відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні тобто за період з 03.01.2025 по 21.01.2025 року.
Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи оцінку обставинам у справі, суд зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон №2011-XII). Згідно з частинами 1, 4 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України введений воєнний стан з 24 лютого 2022, який триває до цього часу.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 ухвалена постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» .
Пунктом 1-1 постанови № 168 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що на період воєнного стану:
- військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави-агресора військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань;
- військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони;
- військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.
Військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць відповідно до переліку посад керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), затвердженого керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Згідно з пунктом 1-2 постанови № 168 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 (далі - Порядок № 260).
Згідно із пунктом 2 Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Пунктом 3 Порядку № 260 установлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 44 доповнено Порядок № 260 новим розділом «XXXIV Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану». Згідно із пунктом 2 розділу XXXIV Порядку № 260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах:
30000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;
з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;
з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;
у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;
у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту).
Відповідно до пункту 4 розділу XXXIV Порядку № 260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи) у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: - бойовий наказ (бойове розпорядження); - журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); - рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Вказані документи згідно з їх функціональним призначенням, повинні мати індивідуальний характер щодо юридичної ситуації конкретної особи, тобто стосуватися не обставин діяльності військової частини (установи, організації), наприклад, їх функціонування як таких, визначення їх завдань, а саме конкретної особи (містити відомості про її залучення/участь у бойових (спеціальних) завданнях.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 10 розділу XXXIV Порядку № 260).
Отже, для виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень повинна бути задокументована підстава - виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями), відповідний рапорт безпосереднього командира та наказ командира військової частини, де зазначено коли (період) та відповідно до яких бойових наказів (розпоряджень) військовослужбовець виконував певне завдання та має право на отримання додаткової винагороди.
Відповідно до положень пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 (у редакції Наказу Міністерства оборони №566 від 26.09.2023 який набрав чинності 29.09.2023) на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" виплачується в таких розмірах, зокрема:
30000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;
з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;
з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;
у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;
у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту);
6000 гривень - військовослужбовцям строкової військової служби в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби (пропорційно часу проходження служби).
Верховний Суд у своїх рішеннях у аналогічних справах звертав увагу на те, що за приписами статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 №1932-XII "Про оборону України" (далі - Закон №1932-XII) бойові дії - це форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); район воєнних (бойових) дій - це визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.
Постановка бойових завдань підрозділам (елементам бойового порядку) здійснюється бойовим наказом, під час ведення бою (дій) або в інших умовах бойової обстановки бойовим розпорядженням. Зазвичай вони доводяться до командирів підрозділів в усній формі.
У бойовому наказі вказуються: висновки з оцінювання противника; завдання, які виконуються силами і засобами старшого командира на напрямку дій військової частини (підрозділу), а також завдання сусідів і розмежувальні лінії з ними; бойове завдання військової частини (підрозділу) та замисел бою (дій); бойові завдання штатним і доданим підрозділам (елементам бойового порядку); норма витрат ракет і боєприпасів на виконання бойового завдання; місце і час розгортання ОКП (ксП) та напрямок його переміщення, порядок передачі управління; час готовності до виконання завдання та порядок доповіді замислу старшому командиру.
У бойовому розпорядженні зазвичай командир вказує: стислі відомості про положення та характер дій противника; завдання, що виконуються силами і засобами старшого командира на напрямку дій підрозділів; бойове завдання підпорядкованим підрозділам; час готовності до бою (дій). За необхідності у ньому можуть бути зазначені завдання військової частини (підрозділу), сусідів та інші дані.
Виходячи з предмету позову спірним є період з 28.12.2024 по 31.12.2024 щодо не виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі до 30000 грн. пропорційно часу виконання обов`язків згідно постанови КМУ № 168. 
Отже, з наявних у справі доказів судом встановлено, що позивача згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 381 від 28.12.2024 вбачається, що 28.12.2024 позивач прибув з відрядження та приступив до виконання службових обов`язків: до складу сил та засобів, які залучаються та приймають безпосередню участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) до складу оперативного підпорядкування угрупування сил і засобів оборони міста КИЇВ, з метою виконання службових (бойових, спеціальних) завдань до пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 . Підставою визначено: посвідчення про відрядження № 1083 від 03.12.2024.
Разом з тим у матеріалах справи відсутні і сторонами не надані належні докази того, що позивач звертався до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 30000 грн. за період з 28.12.2024 по 31.12.2024.
Та за твердженням позивача, додаткова винагорода йому не виплачувалась у цей період.
При цьому, в матеріалах адміністративної справ відсутні бойові накази (розпорядження); журнали бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнали ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); - рапорти (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Разом з тим, зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 381 від 28.12.2024 убачається, що ним лише зафіксовано факт прибуття позивача до пункту тимчасової дислокації військової частини та допуск (приступлення) до виконання службових обов`язків у складі сил і засобів, які залучаються до здійснення заходів із національної безпеки і оборони в межах оперативного підпорядкування угруповання сил і засобів оборони міста Києва.
Водночас зазначений наказ не містить індивідуалізованого бойового завдання, не визначає: - конкретного противника або об`єкта ураження; - часу, місця та способу ведення бойових дій; - характеру бойових (вогневих, штурмових, оборонних тощо) дій; - безпосереднього наказу на відкриття вогню або участь у бойовому зіткненні; - рівня бойової готовності чи ступеня ризику для життя військовослужбовця.
Формулювання наказу мають загальний організаційно-розпорядчий характер та спрямовані на визначення статусу проходження служби і підпорядкованості позивача, а не на постановку конкретного бойового завдання.
Отже, зазначений наказ не є бойовим наказом у розумінні військових статутів та нормативних актів, що регулюють порядок ведення бойових дій. 
Окремо суд акцентує увагу на тому, що сам по собі факт перебування у районі проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони або включення до складу сил і засобів угруповання не свідчить автоматично про виконання бойового наказу та не підтверджує безпосередню участь у бойових діях без наявності відповідного бойового розпорядження чи підтверджувальних документів.
З огляду на зазначене, за період незалучення позивача до виконання бойових (спеціальних) завдань у останнього не виникло права на отримання додаткової винагороди у розмірі до 30000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.
Суд виходить з того, що для наявності права на отримання передбаченої постановою №168 додаткової винагороди у розмірі до 30000 грн. недостатньо посилання на факт участі військової частини та відповідно військовослужбовця у бойових (спеціальних) завданнях. Необхідним є визначення конкретних обставин такої участі, включаючи опис, умови виконуваних завдань та підтвердні документи.
У той же час, наявні у справі докази не підтверджують виконання позивачем у спірні періоди бойових (спеціальних) завдань, які б давали підстави для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою №168 в розмірі 30000 грн.
З огляду на зазначене, судом не встановлено, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність стосовно позивача або вийшов за межі наданих повноважень, відтак позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку відповідно до положень ст. 117 КЗпП України за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.01.2025 по 21.01.2025, суд зазначає наступне.
Законом України " Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою КМУ від 07.06.2018року №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» врегульовані питання щодо порядку розрахунків при звільненні зі служби але не врегульовано питання щодо відповідальності в разі порушення строків здійснення виплат при звільненні зі служби.
Разом з тим, суд зазначає, що у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі підлягають застосуванню норми трудового законодавства.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року в справі № 21-8а15.
Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За змістом ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
В даному випадку день звільнення позивача 03.01.2025, про те остаточний розрахунок по грошовому забезпеченні з позивачем проведено 21.01.2025 року в сумі 3911,58 грн. Отже, відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні на наступний день після звільнення, тобто з 04.01.2025 року по 21.01.2025, тобто загалом на 28 днів, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Окремо суд звертає увагу на те, що відповідачем не виконано обов`язок щодо надання витребуваних судом доказів, необхідних для всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.
За таких обставин суд позбавлений можливості встановити точний розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, оскільки матеріали справи не містять точних відомостей про його середньоденний заробіток за останні два місяці роботи перед звільненням.
З огляду на викладене та керуючись принципом захисту порушеного права, суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу належної суми середнього заробітку відповідно до вимог чинного законодавства.
Таким чином, відповідачем має бути нараховано та виплачено позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, за останні 2 місяці служби, які передували дню звільнення, шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість 18 календарних днів, тобто за період з 04.01.2025 року по 21.01.2025 включно.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Питання розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі 5 Закону України "Про судовий збір".
Вирішуючи питання про відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).
Частиною 5 та 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як встановлено судом, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу надано договір № 20/02/225 від 20.02.2025 про надання правничої допомоги, який укладено між ОСОБА_1 (надалі - Клієнт) та адвокатом Янович В.Л. (надалі -Адвокат).
Відповідно до п. 1.1 вищезазначеного договору Адвокат зобов`язується надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а клієнт зобов`язується оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.
Розділом 3 договору від 20.02.2025 визначено, що винагорода адвоката визначається в додаткових угодах.
Так, додатковою угодою № 1 від 20.02.2025 визначено вартість послуг адвоката у розмірі 20000 грн.
Окрім того, до позовної заяви долучено детальний опис робіт від 28.05.2025; акт примання-передачі наданих послуг від 28.05.2025; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 27 від 20.02.2025 про сплату клієнтом 20000 грн за договором № 20/02/25 від 20.02.2025.
Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Враховуючи те, що гонорар адвоката встановлено у фіксованому розмірі, надання додаткових документів, які б підтверджували розмір гонорару, обсяг наданих послу, витраченого часу не є обов`язковим.
Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, від 18.08.2022 у справі № 340/323/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21.
Відтак, дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.
Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд також звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 01.02.2023 у справі №160/19098/21, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
З огляду на викладене, враховуючи обсяг позовної заяви, кількість доказів та фактичних даних, які підлягали дослідженню адвокатом, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також беручи до уваги, що дана категорія спорів набула масового характеру, що свідчить про те, що обсяг правової допомоги по цій справі є також типовим, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахуваня та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 04.01.2025 року по 21.01.2025 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2025 по 21.01.2025 включно.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 )

Рішення суду сформовано: 04.02.2026.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна