ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 714/1508/22
провадження № 51 - 2413 км 25
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника засудженого ОСОБА_6             адвоката ОСОБА_7 
в режимі відеоконференції, 
                                    
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42022266010000201 від 31 серпня 2022 року, щодо  
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Євсуг Біловодського району Луганської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою:                                     АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за ст. 369 ч. 3, ст. 332 ч. 1 КК України, 
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від  25 грудня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2025 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Герцаївського районного суду Чернівецької області від  25 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджено:
-          за ст. 369 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк                5 років без конфіскації майна; 
-          за ст. 332 ч.1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк               3 роки.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років  без конфіскації майна.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено  запобіжний захід у виді застави, скасовано арешти, накладені ухвалами Герцаївського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2022 року та вирішено долю речових доказів.
За обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 06 вересня 2022 року надав помічнику начальника відділу - начальнику відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України ОСОБА_8 як службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду в розмірі 70 498 грн за сприяння йому та його сину ОСОБА_9 в незаконному перетині державного кордону України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску. За цих же обставин ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він організував незаконне переправлення свого сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , через державний кордон України.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2025 року частково задоволено апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - адвоката       ОСОБА_7 , змінено вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 25 грудня 2024 року в частині призначеного покарання. Призначено ОСОБА_6 за ст. 369 ч. 3 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна, та вказано вважати його засудженим за                        ст. 332 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала   
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок та ухвалу щодо            ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Заперечує висновки судів попередніх інстанцій про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 369 ч. 3, ст. 332 ч. 1 КК України, оскільки він не знав, що свідок ОСОБА_8 був службовою особою, яка займає відповідальне становище, а саме  начальником відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України та не бачив його у формі, як про це вказував сам ОСОБА_8 , і знав останнього лише як місцевого жителя. У зв`язку із цим захисник вважає, що у ОСОБА_6 був відсутній прямий умисел на вчинення злочину, передбаченого ст. 369 ч. 3 КК України. При цьому вказує, що самостійно ОСОБА_6 не міг організувати переправлення свого сина ОСОБА_9 через державний кордон України, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності у діях ОСОБА_10 складів зазначених вище злочинів вважає помилковими. Також посилається на те, що запис судового засідання суду першої інстанції від 30 травня 2023 року є пошкодженим та не міг бути дослідженим у суді апеляційної інстанції, що відповідно до ст. 412 ч. 2 п. 7 КПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення. Вважає, що вирок та ухвала належним чином не обґрунтовані та не мотивовані.   
Заперечень на касаційну скаргу від учасників судового провадження не надходило. 
Учасникам судового провадження повідомлено про час та місце касаційного розгляду. Заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження 
Захисник у судовому засіданні підтримав свою касаційну скаргу, вважав її обґрунтованою та просив її задовольнити. 
Прокурор в судовому засіданні вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила залишити її без задоволення.  
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України
та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог
ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у наданні неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища та організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, тобто кримінальних правопорушень, передбачених ст. 369 ч. 3, ст. 332 ч. 1 КК України, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими і оціненими доказами.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 369 КК України, характеризується прямим умислом, тобто якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Об`єктивною стороною надання неправомірної вигоди службовій особі є пропозиція чи обіцянка службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. Складовою частиною об`єктивної сторони вказаного складу злочину є наявність у службової особи, якій передається неправомірна вигода, повноважень на вчинення чи невчинення в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
Відповідно до ст. 332 ч. 1 КК України об`єктивна сторона цього злочину виявляється в: 1) незаконному переправленні осіб через державний кордон України;                                   2) організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України;                 3) керівництві такими діями; 4) сприянні їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод. 
Із суб`єктивної сторони цей злочин вчинюється з прямим умислом.
Незаконне переправлення осіб через державний кордон України - це дії особи, які полягають у забезпеченні перетинання (перевезення, переведення) державного кордону України іншими особами. 
При цьому організація такого незаконного переправлення - це дії особи щодо розробки планів, визначенні місця, часу незаконного переправлення, пошуку співучасників, створенні організованої групи, її фінансуванні, озброєнні тощо.
Для наявності у діях організатора незаконного переправлення осіб через кордон закінченого складу злочину, передбаченого ст. 332 ч. 1 КК України, не є обов`язковим факт перетину кордону особою, яка, згідно плану, мала перетнути кордон, оскільки відповідальність для організатора настає вже за сам факт організації, керівництва та сприяння порадами, засобами тощо.
В цьому кримінальному провадженні сторона обвинувачення вважала доведеним, що ОСОБА_6 розуміючи, що свідок ОСОБА_8 є службовою особою, яка має повноваження та інформацію щодо охорони державного кордону, надав останньому неправомірну вигоду за сприяння йому та його сину ОСОБА_9 в незаконному перетині державного кордону України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску. З цих же підстав, обвинувачення вважало доведеним, що ОСОБА_6 організував незаконне переправлення свого сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , через державний кордон України за сприяння ОСОБА_8 .
Вироком суду встановлено, що ОСОБА_8 був помічником начальника відділу - начальником відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України та, виконуючи обов`язки з охорони Державного кордону України в межах території ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , був службовою особою та займав відповідальне становище, оскільки був наділеним організаційно - розпорядчими обов`язками відповідно до Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Закону України «Про державний кордон України», «Інструкції про службу прикордонних нарядів Державної прикордонної служби України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19.10.2015 року № 1261, Посадової інструкції помічника начальника відділу - начальника відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) НОМЕР_1 прикордонного загону, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 шукав спосіб перетину державного кордону України поза межами пунктів пропуску для себе та свого сина ОСОБА_9 і просив раніше не знайомого йому ОСОБА_8 в цьому допомогти за грошову винагороду. За таких обставин, встановлення відомих ОСОБА_6 відомостей про особу свідка ОСОБА_8 , який був працівником прикордонної служби, мало вирішальне значення для прийняття місцевим судом рішення щодо обґрунтованості обвинувачення як за ст. 369 ч. 3 КК України, так і за ст. 332 ч. 1 КК України, оскільки, не будучи місцевим мешканцем та без допомоги осіб, які володіють інформацією щодо охорони державного кордону України поза межами пунктів пропуску, організувати незаконне переправлення свого сина через державний кордон України ОСОБА_6 не міг.
Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 369 ч. 3, ст. 332 ч. 1 КК України, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінальних правопорушень, врахував позицію і доводи сторони захисту про те, що     ОСОБА_6 не знав яку посаду обіймав ОСОБА_8 і є працівником прикордонної служби, та навів у вироку мотиви, з яких визнав зазначені доводи сторони захисту необґрунтованими. 
Суд першої інстанції відхилив позицію сторони захисту та вважав доведеним обставину того, що ОСОБА_6 було відомо, що ОСОБА_8 є помічником начальника відділу - начальником відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби з огляду на таке.
Обґрунтовуючи такий висновок суд першої інстанції врахував показання свідка ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції вказав про обставини, за яких 26 серпня 2022 року спершу невідомий чоловік ОСОБА_6 зателефонував йому на мобільний номер телефону та попросив зустрітись для розмови. В подальшому, в той же день в м. Герца під час їхньої особистої зустрічі, ОСОБА_6 запропонував йому надати неправомірну вигоду за сприяння йому та його сину Родіону в незаконному переміщенні через державний кордон України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску на ділянці відповідальності ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Зокрема, ОСОБА_6 запропонував за грошову винагороду надати йому інформацію про розміщення прикордонних нарядів та періодичність несення ними служби. Свідок показав, що під час однієї із зустрічей з ОСОБА_6 , а саме 02 вересня 2022 року останній запропонував йому неправомірну вигоду за вказане вище сприяння в розмірі 70 000 грн. Також свідок повідомив обставини, за яких зустрівся із ОСОБА_6 та його сином ОСОБА_9 06 вересня 2022 року і йому трьома платежами були перераховані грошові кошти в сумі                      70 498 грн. Після отримання грошових коштів до автомобіля приїхали працівники поліції та прикордонної служби, які затримали ОСОБА_6 за надання йому неправомірної вигоди. Свідок підтвердив суду, що ОСОБА_6 було відомо про те, що він працює в ІНФОРМАЦІЯ_4 на посаді помічника начальника відділу - начальника відділення інспекторів прикордонної служби ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 », оскільки під час однієї із особистих зустрічей з останнім він був у формі з розпізнавальними знаками ДПС України. При цьому ОСОБА_6 запитав його чому він у формі, на що свідок відповів, що працює в прикордонному загоні ДПС України начальником відділення. 
Крім вказаних показань свідка ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував інформацію, яка міститься в протоколі огляду від 06.09.2022 року мобільного телефону марки «iPhone» модель чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 про вихідні телефонні дзвінки з викликами до ОСОБА_11 від 30.08.2022 року по 06.09.2022 року. При цьому в зазначеному телефоні контакт ОСОБА_8 збережений як « ОСОБА_12 » (т. 1, а.к.п. 143 - 153).
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, в тому числі й інші наявні в матеріалах провадження письмові та речові докази, матеріали НСРД, врахувавши показання ОСОБА_6 та свідків            ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 умисно надав неправомірну вигоду службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища та організував незаконне переправлення свого сина ОСОБА_9 через державний кордон України, тобто кримінальні правопорушення, передбачені  ст. 369 ч. 3, ст. 332 ч. 1 КК України. 
При цьому суд першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні дослідив усі докази, на які послався у вироку, забезпечивши стороні захисту можливість давати пояснення та показання з приводу обвинувачення, збирати і подавати суду докази, висловлювати в судовому засіданні свою думку та користуватись своїми правами, і відхилив версію сторони захисту, зазначивши у вироку ґрунтовні мотиви такого рішення. 
Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у вироку зазначено формулювання обвинувачення ОСОБА_6 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
Зокрема, суд першої інстанції вказав як і в який спосіб ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ст. 332 ч. 1 КК України, а саме, у відповідності до раніше розробленого ним плану щодо організації незаконного перетину державного кордону України для свого сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 26.08.2022 року по 06.09.2022 року підшукав особу, яка добре орієнтується на місцевості в прикордонній зоні Чернівецького району Чернівецької області, на лінії розмежування державного кордону України та Республіки Румунія, а саме помічника начальника відділу - начальника відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В)                                                  НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України ОСОБА_8 . З цією метою 26.08.2022 року, 30.08.2022 року та 02.09.2022 року ОСОБА_6 , маючи на меті налагодження незаконної співпраці із ОСОБА_8 , зустрічався з останнім в адміністративних межах м. Герца. Під час зустрічі ОСОБА_6 звертався до ОСОБА_8 із пропозицією сприяння у незаконному переміщенні через державний кордон України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску його сина на ім`я ОСОБА_14 за грошову винагороду. Отримавши згоду ОСОБА_8 на таке сприяння, 06.09.2022 року ОСОБА_6 на виконання раніше обумовленого плану під час особистої зустрічі із ОСОБА_8 , що відбулась на території Герцаївської ЦРЛ по                         вул. Центральна, 25 в м. Герца, діючи на підтвердження своїх дійсних намірів направлених на організацію незаконного переправлення для свого сина через державний кордон України, наказав своєму синові ОСОБА_9 , який не був обізнаний про злочинні наміри свого батька, переказати в якості винагороди на картковий рахунок ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 70 000 гривень за таке сприяння. В подальшому, цього ж дня ОСОБА_9 , перебуваючи в автомобілі марки «Suzuki» разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , за вказівкою батька, переказав зі свого карткового рахунку через додаток «Приват24» трьома платежами грошові кошти на загальну суму 70 498 грн на картковий рахунок ОСОБА_8 , а саме: о 13:35 год. переказав грошові кошти в сумі 29 999 грн, о 13:37 год. грошові кошти в сумі 29 999 грн та о 13:38 год. грошові кошти в сумі 10 500 грн. Такими діями ОСОБА_6 довів свій злочинний умисел до кінця.
Таким чином, у вироку суду наведено конкретні обставини та спосіб вчинення ОСОБА_6 організації незаконного перетину державного кордону України, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 ч. 1 КК України, а обставина того, що жодну особу, яку він намагався незаконно переправити через державний кордон України, затримано не було, не впливає на  кваліфікацію його дій за цією частиною статті.   
Вирок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.
Захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 не погодився із вироком суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу до Чернівецького апеляційного суду, більшість доводів якої є аналогічними доводам його касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду. 
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями               368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
При залишенні апеляційної скарги без задоволення суд апеляційної інстанції має зазначити підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, тобто процесуальний закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника, належним чином перевірив викладені у ній доводи, частина з яких аналогічна доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує вину ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 369 ч. 3, ст. 332 ч. 1 КК України. 
Апеляційний суд вказав, що зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 . 
При цьому для перевірки доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора та повторно допитав свідка ОСОБА_8 , який в судовому засіданні апеляційного суду 21 березня 2025 року підтвердив надані ним місцевому суду показання, зокрема  про те, що під час однієї із зустрічей він був одягнений у форму з розпізнавальними знаками прикордонної служби та повідомив посаду, на якій працює. Також апеляційний суд задовольнив клопотання захисника і прослухав аудіозапис судового засідання місцевого суду від 30 травня 2023 року, не встановивши розбіжностей між показами свідка ОСОБА_8 , наданими ним суду першої інстанції та в апеляційному суді. 
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, належним чином перевірив її доводи
про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які в цій частині аналогічні доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу в цій частині визнано необґрунтованою.
При цьому, апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу захисника та пом`якшив ОСОБА_6 покарання за ст. 369 ч. 3 КК України і за сукупністю кримінальних правопорушень призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На думку колегії суддів апеляційного суду, саме таке покарання для ОСОБА_6 буде відповідати загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст. 65 КК України, є співмірним зі ступенем тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень і відомостями про його особу, справедливим, необхідним і достатнім, сприятиме досягненню мети покарання, передбаченій у ст. 50 КК України.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України.
Доводи касаційної скарги про те, що запис судового засідання суду першої інстанції від 30 травня 2023 року з допитом свідка ОСОБА_8 є пошкодженим, що, на думку захисника, є відповідно до ст. 412 ч. 2 п. 7 КПК України безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції, є необґрунтованими з огляду на таке. 
Верховний Суд у своїй рішеннях неодноразово вказував, що сама по собі відсутність запису судового засідання не є безумовною підставою для скасування судових рішень у розумінні ст. 412 ч. 2 п. 7 КПК України, і вказана обставина може бути визнана такою, що є підставою для скасування судового рішення, якщо сторона, яка посилається на таку обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення(постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, справа № 219/828/18, провадження № 51 - 2460 км 20; постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року, справа № 569/502/19, провадження № 51 - 760 км 20). 
У цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції повторно, безпосередньо допитав свідка ОСОБА_8 і сторона захисту мала можливість ставити свідку запитання, після чого колегією суддів апеляційного суду було прослухано запис судового засідання місцевого суду від 30 травня 2023 року з допитом свідка ОСОБА_8 та не було встановлено підстави, передбаченої до                                ст. 412 ч. 2 п. 7 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції. 
Такий висновок апеляційного суду узгоджується із вказаною вище практикою касаційного суду в цьому питанні.   
Колегія суддів касаційного суду також не вбачає підстав для скасування вироку суду першої інстанції з вказаної вище підстави, оскільки за результатом апеляційного перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 перевірено та встановлено всю необхідну суду інформацію щодо показань свідка ОСОБА_8 та відомих йому обставин подій. 
У цьому кримінальному провадженні відповідно до вимог ст. 27 ч. 5, ст. 103 ч. 1 п. 2 КПК України здійснено повне фіксування судового процесу як в суді першої, так і апеляційної інстанцій за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини             ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених                  ст. 369 ч. 3, ст. 332 ч. 1 КК України, та правильність кваліфікації його дій, а також призначеного йому покарання. 
Суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України. 
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджені є винними у його вчиненні.
За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції не вбачає. 
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від  25 грудня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7  - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2   	ОСОБА_3