Красилівський районний суд Хмельницької області    

Справа № 677/1290/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2026 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області у складі головуючого - судді Васільєва С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог.
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 08-962/55-632-11 від 08.07.2008, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 становить - 181 969,60 грн., та складається з:
-суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 38 925,47 грн.;
-суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 143 044,12 грн.
Позов обґрунтовує тим, що 08.07.2008 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) уклали договір кредиту № 08-962/55-632-11.
Відповідно до умов кредитного договору Кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 15 000,00 євро.
Рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було припинено Акціонерне Товариство «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК».
12.08.2022 позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа- Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував.
Відповідно до виконавчого листа № 755/14156/14-ц, який виданий 13.08.2024 Дніпровським районним судом м. Києва на користь АТ «Укрсоцбанк», було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 08-962/55-632-11 від 08.07.2008 в розмірі 274 000,45 грн. На підставі виконавчого листа №755/14156/14-ц було відкрито виконавче провадження № 76795151. В подальшому, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.05.2025 № 76795151, виконавче провадження було завершено.
В результаті невиконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 становить 181 969,60 грн., та складається з:
- суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість - 38 925,47 грн.
- суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість - 143 044,12 грн.

ІІ. Процесуальні дії у справі, позиція відповідача
Ухвалою суду від 29.07.2025  відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач через свого представника подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає її необґрунтованою, а позовні вимоги не підтвердженими належними доказами.
Зазначає, що позивачем надано докази примусового виконання рішення суду в період з 17.12.2024 по 23.05.2025, в який, згідно положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідач була звільнена від відповідальності визначеної ст. 625 ЦК України.
При цьому, про існування свого обов`язку, визначеного рішенням Третейського суду щодо погашення заборгованості за Договором кредиту, відповідач дізналася після відкриття виконавчого провадження.
Щодо нарахування заборгованості 3% річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 та інфляційних втрат за період з квітня 2017 р. по лютий 2022 року, позивачем не надано доказів існування обов`язку ОСОБА_1 у визначений період.
Позивачем не надано доказів, того, що ОСОБА_2 була ознайомлена про існування обов`язку, визначеного рішенням Третейського суду, та підтвердженого виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2014.
При цьому, як вбачається з копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29.09.2016, виконавчий лист №755/14156/14-ц виданий 25.06.2014, був повернений ПАТ «Укрсоцбанк». Доказів повторного пред`явлення до виконання саме зазначеного виконавчого листа позивачем не надано.
Додатково, звертає увагу, що розмір заборгованості, що підлягав стягненню з відповідача, складав 274000,45 грн. Натомість розмір відповідальності, яка нарахована позивачем згідно ст. 625 ЦК України складає 143 044,12 грн., що становить більш як половину розміру заборгованості.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Відповідач – ОСОБА_1 , є одинокою людиною похилого віку, пенсіонер. Жодних доходів, окрім пенсії вона не отримує. Постійно потребує лікування (наслідок перенесеного інсульту).
До того ж у вересні 2008 році, помер її син – ОСОБА_3 (що фактично і стало причиною порушення умов договору кредиту).
В свою чергу виконання судового рішення, а саме сплата коштів в розмірі 274 000,45 грн., було для неї необхідністю, оскільки наданий згідно Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №08-962/55-623-11 від 08.07.2008 кредит забезпечувався іпотекою нерухомого майна, належного ОСОБА_2 , а саме – 3-х кімнатної квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (п.1.3.1. Договору кредиту). Іншого житла у власності відповідача немає.
З урахуванням викладеного, за умови, якщо суд прийде до переконання в обґрунтованості позовних вимог позивача, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, просить суд врахувати наведені обставини при визначенні розміру відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов’ язання ОСОБА_1 .

IІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
08.07.2008 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» («Кредитор») та громадянка України ОСОБА_1 («Позичальник») уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 08-962/55-632-11 (далі - Кредитний договір).
Згідно п.1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (далі - кредит) на умовах, визначених цим договором.
Згідно п.1.1.1 кредитного договору надання кредиту буде здійснюватися зі сплатою 13,50% процентів річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 15000 Євро.
Відповідно до п.6.2 вищевказаного кредитного договору сторонами погоджено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків Ярошовцем В.М.
Рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було припинено Акціонерне Товариство «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК».
12.08.2022 позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа- Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Відповідно до виконавчого листа № 755/14156/14-ц, виданого 13.08.2024 Дніпровським районним судом м. Києва (на підставі рішення Третейського суду) на користь АТ «Укрсоцбанк», було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 08-962/55-632-11 від 08.07.2008 в розмірі 274000,45 грн.
Згідно постанови від 29.09.2016 у ВП №48464645, повернуто виконавчий документ стягувачу (в зв`язку з накладеною забороною на реалізацію заставного нерухомого майна, іншого майна не виявлено).
У подальшому АТ “Сенс Банк” звернувся із заявою від 22.11.2024 про примусове виконання рішення до приватного виконавця.
На підставі виконавчого листа № 755/14156/14-ц, виданого 13.08.2024 Дніпровським районним судом м. Києва, приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 76795151. 
В подальшому, відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області про закінчення виконавчого провадження від 23.05.2025 ВП № 76795151, виконавче провадження було завершено (рішення виконано).
З огляду на приписи ст. 625 ЦК України, враховуючи розмір простроченого грошового зобов`язання відповідача, визначеного рішенням суду, позивачем нараховано:
- суму заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість - у розмірі 38 925,47 грн. (за період з 02.04.2017 по 23.02.2022);
- суму заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 143 044,12 грн. (з квітня 2017 року по лютий 2022 року).
При цьому у розрахунку суми заборгованості 3 % річних вказується про часткову сплату відповідачем 34155,50 грн. у січні 2021 року (у зв`язку з чим нарахування за січень поділені до та після 20.01.2021), та 8180,83 грн. у березні 2021 року (нарахування здійснені за цілий місяць з 01.03.2021 по 31.03.2021).

ІV. Мотиви, з яких виходить суд, і застосовані норми права.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач мав перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору.
На підставі рішення Третейського суду Дніпровським районним судом м. Києва було видано АТ «Укрсоцбанк» виконавчий лист, чим підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком у розмірі 274000,45 грн., та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору. 
При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18.
Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.
Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.
Суд робить висновок, що між сторонами існували договірні правовідносини у зв`язку із укладенням кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів. Заборгованість за вказаним кредитним договором погашена, однак з затримкою з боку відповідача, що нею підтверджується та визнається. 
Відтак, позивач, як кредитор, має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення виконання зобов`язання та вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 % річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, доводи відповідача про те, що про існування свого обов`язку, визначеного рішенням Третейського суду щодо погашення заборгованості за Договором кредиту, відповідач дізналася після відкриття виконавчого провадження, є помилковими. 
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі №752/9858/21 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України.
Також є безпідставними посилання відповідача щодо того, що позивачем надано докази примусового виконання рішення суду в період з 17.12.2024 по 23.05.2025, в який, згідно положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідач була звільнена від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України (оскільки за цей період позивач нарахування не проводив).
Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Постійно діючого третейського суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року у справі № 677/976/23.
Нарахування на суму боргу інфляційних втрат та трьох процентів річних відбувається незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Відповідач також зазначає, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У постанові від 18 березня 2020 року справі № 902/417/18 (на яку посилається відповідач) Велика Палата Верховного Суду дійсно дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Водночас, суд вважає за доцільне зауважити, що зазначена практика Верховного Суду, котра свідчить про можливість зменшення відсотків річних, визначених ст. 625 ЦК України, сформована за певних умов, а саме - коли сторони у договорі самостійно встановили підвищений розмір процентів, що значно перевищує 3% річних. Саме така ситуація мала місце у справі №902/417/18, де сторони погодили 40% та 96% річних. 
Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 щодо можливості суду за певних умов зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, зроблені Верховним Судом з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, зокрема, те, що п.5.5 договору поставки, невиконання якого стало підставою для звернення з позовом у справі №902/417/18, передбачено, що сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
Однак, якщо сторони не змінювали законодавчо визначений розмір процентів, і позивач просить стягнути саме 3% річних, підстав для їх зменшення немає.
Суд звертає увагу на висновки, викладені у п.156-159 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24, згідно яких суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора (п.156).
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних (п.157).
Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом (п.158).
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат (п.159).
Щодо стягнення інфляційних витрат, суд додатково зазначає наступне. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги та є наслідком інфляційних процесів в економіці. Вони об`єктивно виникають внаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат. Зокрема, висновки про це також викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22. 
З огляду на наведене доводи відповідача про те, що суд за певних обставин може зменшити розмір заявлених до стягнення сум, є необґрунтованими.
Щодо заявлених до стягнення 3 % річних.
За розрахунком позивача, за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, виходячи із суми заборгованості у розмірі 274 000,45 грн, сума розрахованих 3% річних становить 38 925,47 грн.
Суд вважає такий розрахунок обґрунтованим. Відповідач заперечень щодо розрахунку також не наводив.
Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат.
За розрахунком позивача за період з квітня 2017 року лютий 2022 року, виходячи із суми заборгованості в 274 000,45 грн, сума розрахованих інфляційних втрат становить 143044,12 грн. Відповідач щодо такого розрахунку заперечень також не наводив.
Однак суд не може погодитися з розрахунком позивача, оскільки за нормою статті 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.
Водночас, при зменшенні суми боргу внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від суми основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.
Саме такому алгоритму нарахування інфляційних втрат (щомісячно) відповідає розрахунок, наданий позивачем. 
Вищевказаний висновок Верховного Суду не є повністю релевантним до відносин сторін за цим спором (оскільки відповідачем не погашалась щомісячно заборгованість, погашення вказані лише у двох місяцях за весь період).
Отже, позивач, розраховуючи ці втрати, помилкового щомісячно збільшував суму боргу на суму нарахованих інфляційних втрат, помножуючи суму вже проіндексовану суму боргу на індекс інфляції. При цьому місяці з дефляцію «пропускались».
Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на індекс інфляції за період прострочення платежу. Проте сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. А тому, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі № 910/1954/23.
Також суд звертає увагу на висновки, викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 915/2095/19, а саме:
“У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке Суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн.) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, « і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою:
«Х» * «і-1» - 100 грн. = «ЗБ»,
де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.
Отже, при зменшенні суми боргу внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від суми основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці)”.
Суд, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, дійшов висновку, що з нарахованих позивачем інфляційних втрат (на суму заборгованості у розмірі 274000,45 грн.) підлягають до стягнення з відповідача 128 125,90 грн., з яких:
- за період з квітня 2017 року по грудень 2020 року (за вказаний період сукупний індекс інфляції 1.31143788%) - 85 334,12 грн. інфляційних втрат (274 000,45 * 1.31143788% = 359 334,57) (359 334,57 - 274000,45 = 85 334,12).
Сума боргу з урахуванням інфляції - 359 334,57 грн.
- за січень 2021 року (у січні 2021 року відповідачем сплачено 34155,50 грн) - 4 671,35 грн. інфляційних втрат (за вказаний період 1,013% індекс інфляції); (359 334,57 * 1,013% = 364 005,92) (364 005,92 - 359 334,57 = 4 671,35).
Враховуючи 34155,50 сплачених відповідачем коштів, базовою сумою для розрахунку індексу інфляції на наступний місяць є: 364 005,92 - 34155,50 = 329 850,42 грн. 
- за лютий 2021 року - 3 298,50 грн. інфляційних втрат (за вказаний період 1,01 % індекс інфляції); (329 850,42 * 1,01% = 333 148,92) (333 148,92 - 329 850,42 = 3 298,50);
- за березень 2021 року (у березні 2021 року відповідачем сплачено 8180,83 грн.) - 5 663,53 грн. інфляційних втрат (за вказаний період 1,017 % індекс інфляції); (333 148,92 * 1,017% = 338 812,45) (338 812,45 - 333 148,92 = 5 663,53). 
Враховуючи 8180,83 грн. сплачених коштів, базовою сумою для розрахунку індексу інфляції на наступний місяць є: 338 812,45 - 8180,83 = 330 631,62 грн. 
- за період з квітня 2021 року по лютий 2022 року (за вказаний період 1,08819% сукупний індекс інфляції) на суму 29 158,40 грн. інфляційних втрат (330 631,62 * 1,08819% = 359 790,02 грн.; 359 790,02 - 330 631,62 = 29 158,40).
Таким чином, інфляційні втрати за спірний період становлять 128 125,90 грн. (85 334,12 + 4 671,35 + 3 298,50 + 5 663,53 + 29 158,40).
У решті позовних вимог на суму 14 918,22 грн. (143 044,12 - 128 125,9) нарахованих інфляційних втрат слід відмовити, оскільки при розрахунку позивачем не враховано періоди існування заборгованості, в яких мала місце дефляція (у розрахунку за такі місяці проставлені “0”).
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - у розмірі 167 051,37 грн. (38 925,47 грн + 128 125,90 грн.).

V.Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2 223,81 грн. (167 051,37 грн. х 2422,40 грн./ 181 969,60 грн.)
Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ:
позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 08-962/55-632-11 від 08.07.2008, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 становить 167 051 (сто шістдесят сім тисяч п`ятдесят одна) грн. 37 коп., та складається з:
- суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість у розмірі 38 925,47 грн.;
- суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість у розмірі 128 125,90 грн.
У задоволенні решти позовних вимог (стягнення 14918,22 грн. інфляційних втрат) відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір в сумі 2 223 (дві тисячі двісті двадцять три) грн. 81 коп. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; код ЄДРПОУ 23494714.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст судового рішення складено 05.02.2026 

Суддя	  	С. В. Васільєв