ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 грудня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/3738/25
Головуючий у першій інстанції – Косенко О. Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1907/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

У С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 7513743 у розмірі 72 800 грн, з яких: 20 000 грн – заборгованість за основною сумою боргу, 52 800 грн – заборгованість за відсотками.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 січня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 7513743, підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора. Умовами договору визначено суму кредиту та передбачено перерахування кредитних коштів за реквізитами платіжної картки, наданої позичальником. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», які розміщені на сайті creditplus.ua, які є публічною пропозицією та визначають порядок і умови кредитування. 27 вересня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27092024, за яким ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги, в тому числі і за договором № 7513743 від 25 січня 2024 року. Відповідно до реєстру боржників від 27 вересня 2024 року до договору факторингу № 27092024 від того ж числа, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 72 800 грн. Після відступлення права грошової вимоги позивач не здійснював нарахування додаткових штрафних санкцій. Відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 7513743 у розмірі 72 800 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 7513743 від 25 січня 2024 року у розмірі 65 480 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 2 723,69 грн у рахунок відшкодування судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права; змінити умови кредитного договору, зокрема процентну ставку з 2,2 % на день до 1 % на день відповідно до вимог чинного законодавства; призначити новий розгляд справи в частині дотримання вимог законодавства про споживче кредитування та захист прав споживачів і вжити інших заходів, що відповідають вимогам чинного законодавства України, спрямованих на захист його прав, як споживача фінансових послуг. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував законодавчі обмеження щодо максимального розміру відсоткової ставки за споживчими кредитами, які закріплені в ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» та якими передбачено, що максимальна допустима процентна ставка не може перевищувати 1 % на день. Водночас умовами договору передбачено процентну ставку в розмірі 2,2 % на день, що є порушенням норм наведеного закону, суперечить принципам добросовісності, справедливості та розумності, передбаченим ст. 3 ЦК України, де зазначено, що умови договору мають бути пропорційними і не створювати дисбалансу між правами та обов`язками сторін.
ОСОБА_1 вважає, що встановлена у договорі процентна ставка є завищеною, порушує ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» і ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а умови договору, які суперечать положенням цього закону, є нікчемними. Зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про споживе кредитування», будь-яка умова договору, що передбачає нарахування процентів, штрафів або інших фінансових санкцій, які перевищують суму основного боргу в два рази, є нікчемною. 
Скаржник посилається на судову практику, яка свідчить про недопустимість нарахування відсотків, які значно перевищують основну суму боргу та встановлені законодавством межі, у зв`язку з чим просить скасувати несправедливу процентну ставку 2,2 % на день. 
За підрахунком ОСОБА_1 , здійсненого із застосуванням ставки 1 % на день та за період з 25 січня по 23 червня 2024 року, заборгованість складає 30 000 грн, що майже вдвічі менше, ніж визначено позивачем та умовами кредитного договору.
У наданому відзиві ТОВ «ФК «ЄАПБ», вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Обґрунтовуючи доводи відзиву, представник позивача посилається на те, що кредитний договір укладено, відповідач правом відмовитися у односторонньому порядку від його укладення не скористався, фінансовою установою зобов`язання виконано належно, зокрема, відповідачу перераховано кредитні кошти на картку № НОМЕР_1 . Однак ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконав, що зумовило виникнення заборгованості. Позивач наголошує на тому, що первісним кредитором нарахування заборгованості здійснювалось виключно відповідно до умов кредитного договору та з урахуванням здійснених позичальником платежів. ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювало жодних додаткових нарахувань і не застосовувало до відповідача штрафних санкцій. Вважає, що позивач довів наявність права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а рішення суду – змінити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам в повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд першої інстанції виходив з того, що факт виникнення між позивачем та відповідачем кредитних правовідносин, отримання відповідачем та використання кредитних коштів, утворення заборгованості по оплаті тіла кредиту, процентів та комісії підтверджений належними допустимими та достатніми доказами. ТОВ «ФК «ЄАПБ» підтвердило право вимоги щодо стягнення боргу, яке виникло на підставі укладеного договору факторингу. Суд відхилив твердження відповідача про неврахування сплачених ним 6 600 грн при визначенні суми боргу, указавши, що сплата цих коштів відображена та врахована у розрахунку заборгованості.
Визначаючи суму заборгованості за відсотками, належну до стягнення, суд зазначив, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року, доповнено частиною 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», згідно з якою максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Водночас суд першої інстанції послався на п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», яким передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %.
Районний суд, вважав, що норма закону, якою обмежується нарахування процентів розміром 2,5 % на день має бути застосована у період з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року включно, норма, якою обмежується нарахування процентів розміром 1,5 % на день – за період з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року, а, починаючи з 21 серпня 2024 року, граничний розмір відсотків обмежується 1 % на день. Зважаючи на часткову сплату боргу відповідачем, суд провів розрахунок зайво нарахованих відсотків за цей період у сумі 7 320 грн та визначив загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню у сумі 65 480 грн (72 800 грн – 7 320 грн).
Аналізуючи доводи апеляційної скарги, суд виходить з наступного.
У справі встановлено, що 25 січня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 7513743 про надання споживчого кредиту, на умовах якого товариство надає споживачу кредит у гривні у безготівковій формі шляхом перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 в сумі 20 000 грн на строк 360 днів, зі стандартною процентною ставкою 2,20 % в день, зниженою процентною ставкою 1,10 % в день, яка застосовується у разі, якщо споживач до 24 лютого 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів (6 600 грн), а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Договір, графік платежів підписано електронним підписом клієнта, відтвореним шляхом використання ОСОБА_1 одноразового ідентифікатора С9620 (а.с. 6-15). Паспорт споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором WQ5711 (а.с. 16-18).
Відповідно до виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 кошти у сумі 20 000 грн шляхом переказу MoneySend з карткового рахунку (кредит) зараховані 25 січня 2024 року на його картковий рахунок, відкритий у АТ «Сенс Банк» (а.с. 109-114).
27 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) укладено договір факторингу № 27092024, згідно з п. 1.1. якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб-боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 та є невід`ємною частиною договору (а.с. 26-30).
27 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Авентус Україна» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 27092024 від того ж числа (а.с. 31).
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 27092024 від 27 вересня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7513743 на суму 72 800 грн, яка складається з 20 000 грн заборгованості за основною сумою боргу, 52 800 грн заборгованості за відсотками, 0.00 грн заборгованості за пенею, штрафами (а.с. 32-35).
Платіжною інструкцією № 462 від 30 вересня 2024 року підтверджено оплату ТОВ «ФК «ЄАПБ» за відступлення права вимоги згідно з договором факторингу № 27092024 від 27 вересня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» 3 351 477,18 грн (а.с. 36).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «Авентус Україна», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 7513743 від 25 січня 2024 року складає 20 000 грн заборгованість за основною сумою боргу, 52 800 грн заборгованість за відсотками (а.с. 19-25).
Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення ЗУ «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та наявністю підстав для часткового задоволення вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ». Однак, здійснивши розрахунок суми боргу, помилково застосував відсоткову ставку, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , маючи намір отримати в позику грошові кошти, 25 січня 2024 року ідентифікував себе в ІТС ТОВ «Авентус Україна», пройшов реєстрацію на веб-сторінці товариства. Під час здійснення реєстрації відповідач створив особистий кабінет та надав всі особисті дані (ПІБ, дані паспорта, дату та рік народження, РНОКПП, номер мобільного телефону, електронну пошту, місце реєстрації), чим фактично надав згоду на обробку персональних даних. Для безпосереднього оформлення кредиту ОСОБА_1 обрав бажану суму кредиту, строк кредитування, самостійно вніс номер банківської картки.
Після прийняття позичальником умов кредитного договору 25 січня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір, який ним підписано відповідно до вимог ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилався на особистий телефонний номер ОСОБА_1 .
Перерахування кредитних коштів позичальнику підтверджено належними письмовими доказами. Наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить про те, що відповідач частково погашав кредитну заборгованість, зокрема, сплативши кошти на погашення кредиту у сумі 6 600 грн. Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов вірного висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитним договором від 25 січня 2024 року та необхідність стягнення з нього заборгованості.
Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 72 800 грн в рахунок заборгованості за кредитом з яких: 20 000 грн заборгованості за основною сумою боргу, 52 800 грн – за відсотками.
Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками, який підлягає стягненню з відповідача, районний суд послався на положення ЗУ «Про споживче кредитування», ст. 8 якого встановлено вимоги до реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача.
22 листопада 2023 року прийнято ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом доповнено ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. Положення ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки вводилися в дію поетапно.
Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %. Тобто, у період з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 %, а у період з 22 квітня по 20 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1,5 %.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія п. 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Наданий позивачем детальний розрахунок заборгованості (а.с. 19-25) свідчить про те, що первісним кредитором відсотки за користування кредитом нараховувались у період з 25 січня по 23 лютого 2024 року на суму кредиту 20 000 грн за зниженою процентною ставкою у сумі 220 грн в день (1,10 %). 24 лютого 2024 року відповідачем сплачено 6 600 грн на погашення заборгованості і цього дня проценти не нараховувались. Надалі у період з 25 лютого по 23 червня 2024 року на суму кредиту 20 000 грн нараховувалися відсотки за стандартною процентною ставкою у сумі по 440 грн на день (2,20 %). 
Договір № 7513743 про надання споживчого кредиту укладено 25 січня 2024 року, тобто після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24 грудня 2023 року), отже, станом на дату укладення договору кредитодавець міг застосовувати максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», лише у розмірі 1 %, тобто, у період з 25 січня по 23 червня 2024 року кредитодавець безпідставно нараховував відсотки за користування кредитом у розмірі, що перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування».
Суд першої інстанції, здійснюючи розрахунок суми боргу, помилково вважав, що з 25 січня по 23 лютого 2024 року нарахування відсотків мало обмежуватися 1,01 % в день, з 24 лютого і до 22 квітня 2024 року – 2,5 % в день, а з 23 квітня 2024 року по 23 червня 2024 року – 1,5 % в день, оскільки кредитний договір між сторонами укладено 25 січня 2024, тобто після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24 грудня 2023 року), яким внесено зміни щодо максимального розміру відсоткової ставки до ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, дія п. 17 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» на спірні правовідносини не поширювалась через те, що договір між сторонами, укладено не до, а після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, розраховуючи суму боргу до стягнення з відповідача, не врахував законодавчі обмеження щодо максимального розміру відсоткової ставки за споживчими кредитами, який закріплено в ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» і становить 1 % на день, знайшли підтвердження під час розгляду справи. 
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку складений позивачем/відповідачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Суд першої інстанції, визначаючи необхідну до стягнення з ОСОБА_1 суму заборгованості, указав, що у період з 25 січня по 22 квітня 2024 року відсотки повинні нараховуватися за денною процентною ставкою, визначеною умовами кредитного договору (1,01 % – з 25 січня по 23 лютого 2024 року, 2,2 % – з 24 лютого по 22 квітня 2024 року), а у період з 23 квітня 2024 року по 23 червня 2024 року за денною процентною ставкою 1,5 %, і за підсумком такого розрахунку загальний розмір заборгованості за кредитом визначив у розмірі 65 480 грн. 
Апеляційний суд, провівши власний розрахунок за кредитним договором від 25 січня 2024 року, вважає, що розмір щоденних відсотків, які мав сплачувати позичальник у період з 25 січня по 23 лютого 2024 року становить 200 грн щодня (1 % від суми боргу за тілом кредиту у 20 000 грн), тож за 30 календарних днів користування кредитними коштами відповідач мав сплатити 6 000 грн відсотків. 
24 лютого 2024 року ОСОБА_1 сплачено в рахунок погашення кредиту 6 600 грн, що повністю покрило наявну заборгованість по відсотках. Оскільки позичальником внесено надмірно 600 грн на погашення відсотків, указану суму коштів має бути зараховано у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та відповідно тіло кредиту зменшено до 19 400 грн (20 000 грн – 600 грн).
Зважаючи на те, що позикодавцем 24 лютого 2024 року відсотки за користування кредитними коштами позичальнику не нараховувалися, у суду відсутні підстави для їх нарахування у зазначену дату.
Розмір щоденних відсотків, які мав сплачувати позичальник у період з 25 лютого по 23 червня 2024 року, становить 194 грн в день (1 % від суми боргу за тілом кредиту у 19 400 грн), отже за 120 календарних днів скаржник мав сплатити 23 280 грн відсотків за користування кредитними коштами.
Після 23 червня 2025 року відсотки за користування кредитними коштами ні первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна», ні позивачем не нараховувалися. 
Таким чином, станом на 23 червня 2024 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість за тілом кредиту у сумі 19 400 грн та за відсотками – 23 280 грн, що загалом становить 42 680 грн.
Колегія суддів доходить висновку, що оскільки відповідно до викладених вище висновків ТОВ «Авентус Україна» без належних правових підстав нараховувало ОСОБА_1 відсотки за користування кредитними коштами у розмірі вищому (1,10 %, 2,20 %), ніж визначено нормами ЗУ «Про споживче кредитування» (1 %), суму заборгованості до стягнення з відповідача на користь позивача слід зменшити, виходячи з проведеного апеляційним судом розрахунку.
Таким чином, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід змінити в частині визначеного судом першої інстанції до стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» розміру заборгованості, зменшивши його з 65 480 грн до 42 680 грн.
Посилання скаржника на необхідність урахування постанови суду у справі № 750/14719/24 під час розгляду цієї справи апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суди зобов`язані враховувати лише правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду. Отже, наведені у постановах судів апеляційної інстанції мотивовані оцінки аргументів учасників справи не є правовими висновками і не підлягають обов`язковому застосуванню. Відхиляються також доводи відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків суду, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 761/25358/16, оскільки така постанова судом касаційної інстанції у справі із зазначеним номером не ухвалювалась.
Доводи відзиву ТОВ «ФК «ЄАПБ» про укладеність кредитного договору та його виконання ТОВ «Авентус Україна», доведеність перерахування кредитних коштів на картку позичальника № НОМЕР_1 , нарахування заборгованості згідно з умовами кредитного договору та наявність у позивача права вимоги до відповідача за цим кредитним договором, правового значення для вирішення спору не мають, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 загалом зводяться лише до незастосування судом першої інстанції визначеного ЗУ «Про споживче кредитування» максимального розміру процентної ставки у розмірі 1 % на день при здійсненні розрахунку суми боргу.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Звернувшись з позовом, ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатило 3 028 грн судового збору (а.с. 2). Ураховуючи, що апеляційний суд змінює розмір стягнутої суми боргу за кредитним договором, задовольнивши позовні вимоги товариства на 58,63% (42 680 грн від заявлених вимог 72 800 грн), слід також змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ», з 2 723,69 грн до 1 775,32 грн (3 028 грн х 58,63%).
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 3 633,60 грн (а.с. 177). Оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено частково на 34,82 % (42 680 грн від оскаржених 65 480 грн), з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1 265,22 грн (3 633,60 грн х 34,82%) у відшкодування сплаченого судового збору за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2025 року – змінити.
Зменшити визначену судом першої інстанції до стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ЄДРПОУ35625014) суму боргу за кредитним договором № 7513743 від 25 січня 2024 року з 65 480 грн до 42 680 грн, а суму у відшкодування витрат по сплаті судового збору – з 2 723,69 грн до 1 775,32 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 1 265,22 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова