Дата документу 03.02.2026 Справа № 333/5322/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/5322/25  Головуючий у І інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/379/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мухіної Людмили Сергіївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного на біржі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мухіної Л.С. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного на біржі.
В обґрунтування позову зазначено, що 11.12.1997 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Цей договір зареєстрований на Запорізькій регіональній біржі нерухомості за реєстраційним номером № 5604.К від 11.12.1997.
Право власності ОСОБА_1 зареєстроване в ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить реєстраційний напис від 15.12.1997 на договорі.
На теперішній час позивач вирішила продати належну їй частку житлового будинку. Однак, під час звернення до нотаріуса з метою вчинення відповідних правочинів з`ясувалося, що вона не має можливості розпоряджатися своєю часткою, оскільки наявний у неї договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений на біржі, не був посвідчений нотаріально. У зв`язку з цим, зазначений договір не відповідає вимогам чинного законодавства України.
Відповідно до статті 227 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 11.12.1997, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). 
Однак, Закон України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 (в редакції, чинній станом на 11.12.1997) передбачав можливість укладення біржових угод щодо купівлі-продажу нерухомого майна без нотаріального посвідчення.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мухіної Л.С. просила суд 
визнати дійсним договір купівлі-продажу 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , 11 грудня 1997 року на Запорізькій регіональній біржі нерухомості, зареєстрований Запорізькою товарною біржою нерухомості за № 5604.К від 11 грудня 1997 року.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2025 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мухіної Л.С. через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції правильно встановив, що укладений на біржі договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості є недійсним, оскільки ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, і наслідком недодержання цієї вимоги було передбачено недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Внаслідок укладення цього договору покупець ОСОБА_1 вступила в повноцінне володіння зазначеною в договорі частиною будинку, проживає в ньому і користується ним до теперішнього часу без належної правової підстави. Тобто, правовідносини, що виникли з договору купівлі-продажу, укладеному на біржі до набрання чинності ЦК України 2003 року, продовжують існувати і після набрання чинності зазначеним кодексом. Тому її право підлягає захисту саме у спосіб, передбачений чинним законодавством.
Статтею 220 чинного ЦК України прямо передбачено правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, при цьому не обумовлено можливості застосування цієї норми закону часом укладення договору до або після набрання чинності цим кодексом.
Та обставина, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, підтверджується текстом біржового договору, який є письмовим доказом. У договорі від 11 грудня 1997 року прописані всі істотні умови купівлі-продажу, зокрема предмет продажу, ціну продажу, за якими сторони досягли угоди. Фактично відбулося повне виконання договору обома сторонами. Так, в п.3 Договору зазначено, що грошові кошти сплачено Покупцем Продавцю до підписання цього договору. Після оформлення договору купівлі-продажу Продавцем на виконання п.11 Договору було звільнено продану частину будинку від належного їй майна та знято з реєстрації всіх зареєстрованих там осіб, передано Покупцеві документи та ключі від будинку. Позивач вселилася до будинку і проживає там до теперішнього часу, зареєстрована за адресою будинку. Жодних претензій один до одного сторони договору ніколи не мали.
Укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.12.1997 на Запорізькій регіональній біржі нерухомості договір купівлі-продажу відповідав усім вимогам ст. 15 Закону «Про товарну біржу». Як встановлено з тексту Договору № 5604.к від 11.12.1997, обидві сторони були членами біржі. Угода була зареєстрована біржею в день її укладання. Відповіддю ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 3434 від 13.06.2025 на запит адвоката підтверджена наявність такого договору в інвентаризаційній справі на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-яких заперечень з боку відповідача до суду не надійшло.
Відповідно до вимог чинного на той час законодавства, право власності ОСОБА_3 зареєстроване в Запорізькому МБТІ, що підтверджено реєстраційним написом від 15.12.1997 року на Договорі. 
Відмовивши в задоволені позову, суд першої інстанції не врахував, що на час укладення договору в порядку, передбаченому законом «Про товарну біржу», нотаріальне посвідчення договору, укладеного на біржі, не вимагалось. Тому у ОСОБА_1 не було необхідності пропонувати ОСОБА_2 нотаріальне посвідчення договору в момент його укладення.
Крім того, за наявності реєстрації права власності ОСОБА_1 на 13/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 навіть у разі досягнення домовленості з ОСОБА_2 щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 13/50 частини житлового будинку, нотаріальне посвідчення такого договору неможливе, адже за наявності в інвентаризаційній справі на будинок реєстраційного посвідчення про реєстрацію права власності на 13/50 часток житлового будинку за ОСОБА_1 отримання ОСОБА_2 документу про наявність у неї права власності на зазначену частку будинку неможливе.
ОСОБА_2 в жодне судове засідання не з`явилася, що, на думку позивача, свідчить про відсутність у неї як претензій до ОСОБА_3 щодо проданої частини будинку, так і про відсутність бажання сприяти захисту прав покупця за договором купівлі-продажу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник – адвокат Мухіна Л.С. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні позову.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи позивача та її представника перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. 
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір-купівлі продажу квартири нотаріально посвідчений не був, а доказів навмисного ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надала.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 11.12.1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Запорізькій регіональній біржі нерухомості укладений у письмовій формі договір купівлі-продажу № 5604.К, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбала 13/50 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
15.12.1997 року договір купівлі-продажу частини будинку за № 5604.К від 11.12.1997 зареєстрований в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Водночас згідно зі статтею 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржи мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
Отже, положення статті 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.
Висновки щодо тлумачення вищевказаних норм матеріального права викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20).
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР).
Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР).
Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР).
Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21));
за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19));
правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання;
саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору;
правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року;
на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів;
у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі;
спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі».
У ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору, правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалися правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів; у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статей 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року, адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі; прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу») має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами, відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі;
Отже, оскільки суд першої інстанції встановив, що договір купівлі-продажу № 5604.К між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.12.1997 укладений у письмовій формі на Запорізькій регіональній біржі нерухомості, відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», цей договір не підлягав нотаріальному посвідченню. 
Суд також встановив, що право власності за ОСОБА_1 15.12.1997 зареєстровано в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі договору купівлі-продажу частини будинку за № 5604.К від 11.12.1997 відповідно до вимог статті 227 ЦК УРСР.
Таким чином, за відсутності рішення суду про визнання недійсним вказаного договору, відсутні підстави вважати такий договір недійним.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач зверталася до нотаріуса, а відповідач не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надала.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про недійсність договору купівлі-продажу 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 11 грудня 1997 року на Запорізькій регіональній біржі нерухомості, зареєстрований Запорізькою товарною біржою нерухомості за № 5604.К від 11 грудня 1997 року, не заслуговують на увагу, оскільки суд не встановлював недійсності цього договору.
Натомість Цивільний кодекс Української РСР не передбачав інституту нікчемності правочину, який запровадили тільки у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується й апеляційний суд, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мухіної Л.С. слід залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2025 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мухіної Людмили Сергіївни – залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: