ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 січня 2026 року
м. Харків
справа № 646/14485/24
провадження № 22-ц/818/753/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря: Смелянець К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, про визнання права власності на нерухоме майно (квартиру), -
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Калмикової Оксани Олександрівни на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2025 року, постановлене суддею Іщенко О.В.
в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 65,20 кв. м, житловою площею 25,6 кв. м з надвірними будівлями та спорудами. 
Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, а також порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що через військову агресію Російської Федерації, введення режиму воєнного стану, активну фазу бойових дій на території України. Таким чином, на теперішній час він позбавлений можливості зареєструвати право власності на належний йому будинок, що суттєво порушує його права та позбавляє можливості отримати компенсацію за пошкоджене/зруйноване житло.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення саме Куп`янською міською військовою адміністрацією Куп`янського району Харківської області його права власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок АДРЕСА_1 .
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ААІ № 769555, виданого 07 травня 1997 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого виконкомом Кругляківської сільської ради народних депутатів Куп`янського району Харківської області 10 квітня 1993 року по р. № 24, спадкоємцем майна громадянки ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , що мешкає в АДРЕСА_2 .
Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці Кругляківської сільської ради.
На вказаній земельній ділянці розташований один шлаколитий жилий будинок жилою площею 25,6 кв. м, який в плані земельної ділянки позначений літерою «А», при якому є такі надвірні будівлі та служби: три сараї – літ. «Г.Е.Ж», кухня – літ. «Б», льох – літ. «В», вбиральня – літ. «Д», огорожа – № І-З, споруда - № 4.
На зворотній стороні свідоцтва про право на спадщину за заповітом наявний штамп за підписом посадової особи та накладенням печатки, в межах якого зазначена наступна інформація: «Указанный в этом документе жилой дом (домовладение) в цілому зарегистрирован (о) в Куп`янському межгородском бюро технической инвентаризации на праве личной собственности за гр. ОСОБА_1 . Записан (0) в реестровую книгу №27 за реестровым №3899. «19» травня 1997 г.»
З технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду № 27/3899 убачається, що власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зазначена « ОСОБА_3 (доля – целое)», згодом власником замість « ОСОБА_3 » був зазначений ОСОБА_1 . Паспорт складено 29 серпня 1991 року начальником Куп`янського міжміського бюро технічної інвентаризації, про що свідчить підпис уповноваженої особи та печатка підприємства.
З рішення № 75726031 про відмову в проведенні реєстраційних дій від 24 жовтня 2024 року убачається, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Вєлієвою Анастасією Олексіївною, розглянувши заяву від 22 жовтня 2024 року за реєстраційним номером 63581614 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій – подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Під час розгляду заяви було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року стосовно реєстрації речових прав на заявлений об`єкт нерухомого майна. В результаті цього встановлено, що інформація про реєстрацію у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня.
У зв`язку з чим було направлено запит до КП «Шевченківське БТІ».
Департаментом реєстрації Харківської міської ради було отримано відповідь КП «Шевченківське БТІ» № 4690, відповідно до якої, згідно із даними реєстрових книг Бюро щодо зазначеного нерухомого майна наявна наступна інформація: архівні дані відсутні.
Також наявна відповідь Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області № 1444 від 14 червня 2023 року, відповідно до якої через збройну агресію Російської Федерації будівля Комунального підприємства «Куп`янське бюро технічної інвентаризації», яке знаходилось за адресою: площа Центральна, місто Куп`янськ Харківської області, була зруйнована, а саме, комунальне підприємство (база даних, архівні справи, комп`ютерна техніка та інше) знищені.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Курилівської сільської ради Куп`янського району Харківської області ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.05.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської нотаріальної контори Черняєвою А.О. Рік побудови 1976 року, загальна площа 65,2 кв.м., житлова площа 25,6 кв.м.
Оригінал свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ААІ № 769555, виданого 07 травня 1997 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, знаходиться у позивача та наданий суду для огляду.
Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У цій справі позивач був вимушений звернутися до суду з позовом, оскільки держава фактично не визнає за ними права власності на нерухоме майно, про що свідчить відмова державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій.
Так, згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч.4 ст.3 цього Закону).
Положення п.3 ч.3 ст.10 Закону передбачають, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
На момент отримання позивачем свідоцтва про набуття права власності спірного нерухомого майна у листопаді 1997 року діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації такого права.
Так, правова норма статті 128 Цивільного кодексу Української РСР визначала, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.
Укладення угод як одну з підстав набуття права власності передбачалося і статтею 12 Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність».
В подальшому з 2002 року по 1 січня 2013 року державна реєстрація прав власності на нерухоме майно здійснювалася відповідними бюро технічної інвентаризації згідно з нормами Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002.
Пунктом 1.3 цього Тимчасового положення передбачалося, що реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.
Пункт 1.4 положення визначав реєстрацію прав власності на нерухоме майно як внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів, за рахунок коштів особи, що звернулася до БТІ.
У вказаний період часу був прийнятий Цивільний кодекс України, який введений в дію з 01.01.2004 року.
Так, відповідно до ч.1,2,4 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Крім того, 03.08.2004 набрав чинності Закон України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сферою регулювання якого є відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.
Вказаний Закон № 1952-IV надав визначення державній реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону).
Нормами ст.4 Закону № 1952-IV було встановлено принцип обов`язковості державної реєстрації прав, за яким обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно.
Згідно з п.5 Прикінцевих положень Закону № 1952-IV реєстрація об`єктів нерухомості проводилася комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації до створення єдиної системи органів реєстрації прав, до якої за ст.5 Закону входять місцевими органами державної реєстрації прав виключно за місцем знаходження нерухомого майна, а саме: в містах Києві та Севастополі, місті обласного підпорядкування, районі, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру.
У цій справі державний реєстратор позбавлений можливості перевірити інформацію щодо фактів оформлення та/або реєстрації права власності на спірне майно за період з травня 1997, коли позивач набув право власності на спірне майно, до 01.01.2013, коли повноваження з державної реєстрації прав власності на нерухоме майно були передані місцевими органами державної реєстрації прав.
Проте, відсутність об`єктивної можливості підтвердити факт оформлення та/або реєстрації права власності за позивачем на спірне майно у зв`язку зі знищенням будівлі, бази даних та документації КП «Куп`янське БТІ», а також відмова (незалежно від її правомірності) державного реєстратора провести реєстрацію права власності на спірне майно за позивачем, створили ситуацію, при якій позивач не може реалізовувати свої правомочності як власник майна, зокрема, щодо розпорядження цим майном, отримання передбаченої законом компенсації за знищення або пошкодження майна внаслідок збройної агресії російської федерації проти України тощо.
В той же час, Конституція України у статті 41 гарантує непорушність права власності та усі три правомочності власника: володіти, користуватися та розпоряджатися.
Невизнання державою права власності позивача на спірне майно є втручанням у це право, яке не переслідує легітимну мету та не є необхідним у демократичному суспільстві, а отже порушує гарантії, закріплені у статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме, статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.
У справі за позовом ОСОБА_1 не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність реєстрації права власності на спірне майно за будь-якою іншою особою.
При цьому у позивача наявне свідоцтво про право на спадщину за заповітом, але з причин, які зазначені вище, цей документ не надає змоги позивачу беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, наслідком чого має бути державна реєстрація такого права.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи були підтверджені обставини, на які позивач посилається як на підставу свого позову.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України суд,- 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2025 року, – скасувати. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , жилою площею 25,6 кв.м., загальною площею 65,2 кв.м., рік побудови 1976 р.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:   О.В. Маміна
Судді:     Н.П. Пилипчук
О.Ю. Тичкова