ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9417/25 Справа № 192/119/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Солонянського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Супруненко Алли Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Солонянська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, –

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Солонянського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Супруненко Алли Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Солонянська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2019 року вона є власницею сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071, що знаходиться в селі Оріховому у володінні КСП «Рассвєт» Солонянського району Дніпропетровської області, розміром 6,98 умовних кадастрових гектарів. Вказане свідоцтво 27 грудня 1999 року було зареєстровано в Солонянській районній державній адміністрації, про що зроблений відповідний запис на сертифікаті.

Позивачка вказувала, що вона увесь цей час усвідомлювала, що має право на земельну ділянку, яку їй залишила у спадщину її бабуся. Вона не мала наміру її відчужувати, тим більше, що з 2001 року державою було накладено мораторій на розпорядження земельними ділянками товарного сільськогосподарського призначення.

У листопаді 2022 року їй стало відомо, що від її імені було укладено договір дарування права на земельну частку (пай), посвідчений вказаним сертифікатом. Обдарованою стала відповідачка ОСОБА_2 (її рідна сестра) на підставі договору дарування від 11 січня 2000 року (тобто через місяць після отримання нею свідоцтва про право на земельну частку). Вказаний договір було посвідчено нотаріусом Супруненко А.М., яка на той момент працювала державним нотаріусом, а зараз здійснює діяльність приватного нотаріуса.

Позивач стверджувала, що вона не укладала вказаного договору, вона не відвідувала нотаріуса в той день і не давала свою згоду на дарування права на земельну частку (пай).

Той факт, що вона не підписувала спірний договір, підтверджується висновком судового експерта № CE-19/104-23/16182-ПЧ від 09 травня 2023 року, виконаного в межах кримінального провадження № 12022046570000218 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358 КК України.

Позивачка вважала, що з урахуванням того, що вона не була присутня при складанні та підписанні спірного договору дарування, не виявляла свою волю на дарування свого права на земельну частку (пай), і не підписувала цього договору, такий договір повинен бути визнаний судом недійсним.

Позивач також зазначала, що про існування оспорюваного договору вона дізналась з листа Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області № 1410/01-17 від 07 листопада 2022 року, яким їй було надано примірник договору, адже у зв`язку з тим, що вона не була присутня при укладанні спірного договору, вона не мала на руках другого примірника договору дарування.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування права на земельну частку (пай), посвідчений сертифікатом від 11 січня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 23, повернувши сторони в первісний стан.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  – відмовлено.

У поданій 11 серпня 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неефективність обраного позивачкою способу захисту порушеного права, оскільки оспорюваний договір дарування було укладено 11 січня 2000 року, а тому спір щодо визнання зазначеного договору недійсним підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК УРСР 1963 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка  ОСОБА_2  заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивачки, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Сторони у судове засідання не з`явилися, були належним чином завчасно повідомлені про час та місце слухання даної справи апеляційним судом.

Представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Скочко О.А. у поданій 02 грудня 2025 року заяві просила розглядати справу без участі позивачки та її представника.

Представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Демченко К.В. у поданій 02 грудня 2025 року заяві просив розглядати справу без його участі.

Представник відповідача приватного нотаріуса Супруненко А.М. – адвокат Снігур А.С. у поданій 02 грудня 2025 року заяві просив розглядати справу без його участі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 ОСОБА_3 на підставі рішення Солонянської районної державної адміністрації від 27 листопада 1996 року № 697-р набула право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Рассвєт», розміром 6,98 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М., спадкоємицею зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , спадкове майно складається із сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071, що знаходиться у селі Оріховому у володінні КСП «Рассвєт» Солонянського району Дніпропетровської області, розміром 6,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), який належав померлій на підставі цього ж сертифікату, виданого Солонянською райдержадміністрацією 27 листопада 1996 року за № 398.

Згідно договору дарування права на земельну частку (пай) серії АВІ № 335228 від 11 січня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М., ОСОБА_1 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, площею 6,98 умовних кадастрових гектарів, місце розташування земельної частки (паю): Микільська сільська рада, с. Оріхове, Солонянський район, Дніпропетровська область.

Згідно висновку судового експерта від 09 травня 2023 року № СЕ-19-/104-23/16182-ПЧ підпис у графі «Даритель» договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом від 11 січня 2000 року, зареєстрованого у реєстрі за № 23, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

В суді першої інстанції були допитані свідки.
Так, допитана як свідок у судовому засіданні суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 повідомляла, що земельну ділянку вона не обробляла, орендну плату не отримувала та пай сестрі не дарувала, договір не підписувала.

Свідок ОСОБА_4 повідомляла, що позивачка її тітка, а відповідачка – мати. Тітка та мати знаходились у дуже добрих відносинах, відносини стали погіршуватись, коли тітка почала наполягати на продажі паю. Тітці було відомо, кому належить пай та де він знаходиться. Мати та тітка не спілкуються більше шести років.

Свідок ОСОБА_5 повідомляла суд, що відповідачка ОСОБА_2 його сусідка, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є рідними сестрами, раніше вони спілкувались добре. Про розпаювання землі колгоспу «Рассвєт» було повідомлено на загальних зборах. ОСОБА_7 обробляла землю, у неї є три паї, ОСОБА_6 знала, що сестра обробляла землю.

Свідок ОСОБА_8 повідомиляла суд, що у місті Дніпрі її попросила ОСОБА_9 передати ОСОБА_10 листа, який був у конверті, це було ще до війни, сказала, що вони із сестрою не спілкуються, вона передала лист ОСОБА_11 , лист не читала.

Свідок ОСОБА_12 зазначав, що ОСОБА_6 є сестрою його дружини ОСОБА_13 , що без відома ОСОБА_14 нічого не робилось, що він возив сестер до нотаріуса Супруненко для оформлення спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права є неефективним, оскільки за встановлених у цій справі фактичних обставин оспорюваний договір дарування на земельну частку (пай) вона не підписувала, що підтверджується висновком експерта, тобто цей договір є неукладеним, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)).

Оскільки оспорюваний договір дарування було укладено 11 січня 2000 року, спір щодо визнання зазначеного договору недійсним підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК УРСР 1963 року.

Згідно з частиною першою статті 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (частина друга статті 44 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі – відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (частина перша статті 59 ЦК УРСР).

Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», за правилами статті 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення спірного договору), застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст.ст.45-47, 49-58 ЦК).

Верховний Суд у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61 10929св20) погодився з висновками апеляційного суду, де було зазначено, що підпис у договорі купівлі-продажу від 19 червня 2001 року не належить власнику – продавцю, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених статтями 224, 225 ЦК УРСР, з якими закон (стаття 48 цього Кодексу) пов`язує визнання угоди недійсною, тому визнавати договір купівлі-продажу недійсним треба саме з цих правових підстав, а саме – частини першої статті 48 ЦК УРСР.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР 1963 року).

Аналогічну за своєю суттю конструкцію збережено і в статтях 202, 203, 215, 334, 717 ЦК України 2004 року.

Пунктом 2 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94 від 10 листопада 1994 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі.

Відповідно до пунктів 5, 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Пунктом 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94 від 10 листопада 1994 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

Наказом Мін`юсту України та Держкомзему України 06 червня 1996 року за № 14/5;48 було затверджено «Порядок посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом» (із змінами, внесеними згідно з Наказом Мін`юсту № 31/5;59 від 01 червня 1998 року) (далі – Порядок).

Пункт 4 Порядку передбачав порядок посвідчення успадкування, договорів міни і дарування земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Згідно положень пункту 4.1 Порядку посвідчення успадкування, договорів міни та дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, поширюється дія пунктів 2.2, 2.3 та 2.8 цього Порядку.

Згідно пункту 2.2 Порядку громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом.

Пунктом 2.3 Порядку встановлено, що договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку.

Пунктом 2 Указу Президента України «Про захист прав власників земельних часток (паїв)» № 332/98 від 21 квітня 1998 року, в редакції, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що договори купівлі-продажу, дарування, міни права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, після нотаріального посвідчення підлягають реєстрації районною державною адміністрацією за місцезнаходженням колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства з внесенням відповідних змін до записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Перше обмеження права розпоряджуватися земельною часткою (паєм) було встановлено Указом Президента від 21 квітня 1998 року № 332/98: в разі відчуження шляхом купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, переважне право на його придбання мають члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, а також селянські (фермерські) господарства та громадяни, які мають право їх створити.

Наступне обмеження – це Закон України від 18 січня 2001 року № 2242. Цим Законом заборонено відчужувати тільки земельні частки (паї), право на які посвідчено сертифікатом. Земельні ділянки, які були виділені в натурі із земельних часток (паїв), власники мали право відчужувати не забороненим законодавством способом. Тобто, обмежень щодо відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на які посвідчено державним актом, не існувало.

Спірний договір дарування було укладено до дії вищевказаного Закону України, а саме до 18 січня 2001 року, відповідно будь-яких обмежень в укладенні договору дарування земельної частки (паю) на підставі сертифікатів на час укладення договору 11 січня 2000 року не існувало.

Отже, виходячи із вищезазначених нормативних актів, що діяли на час виникнення спірних правовідносин,  ОСОБА_1  станом на 11 січня 2000 року мала право дарувати належне їй право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, й такий договір дарування підлягав посвідченню у нотаріальному порядку.

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 ОСОБА_3 на підставі рішення Солонянської районної державної адміністрації від 27 листопада 1996 року № 697-р набула право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Рассвєт», розміром 6,98 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) /а.с.6/.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М., спадкоємицею зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , спадкове майно складається із сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071, що знаходиться у селі Оріховому у володінні КСП «Рассвєт» Солонянського району Дніпропетровської області, розміром 6,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), який належав померлій на підставі цього ж сертифікату, виданого Солонянською райдержадміністрацією 27 листопада 1996 року за № 398 (а.с.5).

Згідно договору дарування права на земельну частку (пай) серії АВІ № 335228 від 11 січня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М., ОСОБА_1 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, площею 6,98 умовних кадастрових гектарів, місце розташування земельної частки (паю): Микільська сільська рада, с. Оріхове, Солонянський район, Дніпропетровська область (а.с.8).

Згідно висновку судового експерта від 09 травня 2023 року № СЕ-19-/104-23/16182-ПЧ, складеного в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22 вересня 2023 року за № 12022046570000218, підпис у графі «Даритель» договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом від 11 січня 2000 року, зареєстрованого у реєстрі за № 23, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.104-109).

Як вбачається зі змісту вказаного висновку, експертиза була проведена на підставі постанови старшого дізнавача СД ВП № 9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Сербененка С.І. від 05 травня 2023 року про призначення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.09.2023 за № 12022046570000218 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 358 Кримінального кодексу України. Проведення судової експертизи доручено головному судовому експерту відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Дробот Ользі Альбертівні, яка має вищу освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів» (свідоцтво № 3057, видане ЕК МВС 26.06.1998, підтверджене ЕКК МВС 15.06.2018), стаж експертної роботи з 1997 року. Про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України попереджена.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що позивачка не підписувала спірний договір від 11 січня 2000 року, що підтверджується висновком судового експерта від 09 травня 2023 року № СЕ-19-/104-23/16182-ПЧ.

Жодних доказів, які б спростовували висновок експерта, суду не надано, а відтак суд покладає його в обґрунтування рішення та вважає встановленим, що позивачка оспорюваний договір не підписувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на вчинення правочину (договір підписано іншою особою).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачкою ОСОБА_2 клопотань про проведення судової експертизи в суді першої інстанції та апеляційної не заявлялось. Доводами сторони відповідачів, наданими доказами, показами свідків не спростовано твердження позивачки на те, що оспорюваний договір вона не підписувала.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд інстанції дійшов помилкового висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права є неефективним.

Колегія суддів, встановивши, що підпис у договорі дарування від 11 січня 2000 року не належить власнику – дарувальнику  ОСОБА_1 , дійшла висновку про наявність підстав, передбачених статтями 224, 225 ЦК УРСР, з якими закон (стаття 48 цього Кодексу) пов`язує визнання угоди недійсною, тому визнавати договір купівлі-продажу недійсним треба саме з цих правових підстав, а саме – частини першої статті 48 ЦК УРСР.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про доведеність і обґрунтованість позову про недійсність договору дарування з підстав відсутності волі на його укладення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2024 року справа №190/349/21.

Що стосується вимоги про повернення сторін оспорюваного правочину в первісний стан у зв`язку з визнанням недійсним спірного договору дарування, колегія суддів враховує наступне.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України).

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя цієї ж статті).

У постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц та від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

При цьому ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

У подальшому, застосовуючи статтю 216 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 66-70 постанови від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 зробила висновки, які узгоджуються з наведеними вище висновками про застосування вказаної норми.

Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний – двостороння реституція – повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); 2) додатковий – відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).

Отже, враховуючи, що кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України), а у справі, яка переглядається ОСОБА_1 не доведено, а колегією суддів не встановлено, що сторони вчинили будь-які дії на виконання недійсного правочину, які б давали підстави для застосування реституції (повернення сторонами одержаного за недійсним правочином), а тому позовні вимоги про застосування при вирішенні заявленого спору правових наслідків недійсності правочину не підлягають задоволенню з підстав передчасності та така вимога може бути заявлена у вигляді самостійної вимоги у разі спору щодо наявності перешкод у користуванні власністю. 

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися у межах позовної давності, при цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 (провадження № 11-609апп18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення».

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) вказано, що «для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зазначено, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20) зроблено висновок, що «позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше»;

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

колегія суддів встановила, що  ОСОБА_1  не підписувала оспорюваний договір дарування від 11 січня 2000 року, що підтверджується відповідним висновком судової почеркознавчої експертизи, на спростовання якого відповідачка ОСОБА_2 доказів не надала, тому наявні правові підстави для визнання такого договору недійсним на підставі частини першої статті 48 ЦК УРСР;

відповідачка ОСОБА_2 в суді першої інстанції заявляла про застосування позовної давності;

звертаючись до суду з позовом  ОСОБА_1  вказувала, що оспорюваний договір вона не підписувала, а про його наявність стало відомо лише у листопаді 2022 року, після отримання відповідного листа Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області № 1410/01-17 від 07 листопада 2022 року;

відповідачка ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, що позивачці достеменно було відомо, вона знала або могла довідатись про вчинення цього договору раніше.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позовну давність при зверненні до суду у січні 2023 року з цим позовом  ОСОБА_1  не пропустила.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 11 січня 2000 року права на земельну частку (пай), розміром 6,98 умовних кадастрових гектарів, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 23, з моменту його укладення (вчинення). У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Звертаючись до суду з позовом позивачка заявила одну позовну вимогу немайнового характеру, а тому за подання позовної заяви мала б сплатити судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. за ставкою, що діяла на час подачі позову.
Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2 684,00 грн. (1 073,60 + 1 610,40).
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Солонянського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Супруненко Алли Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Солонянська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним – задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування від 11 січня 2000 року права на земельну частку (пай), розміром 6,98 умовних кадастрових гектарів, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко Аллою Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 23, з моменту його укладення (вчинення).
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 684,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида