ПОСТАНОВА   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 464/3614/22 
провадження № 61-15270св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду 
від 03 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до управління екології 
та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про стягнення заробітної плати при звільненні та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року     ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до управління екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про стягнення заробітної плати при звільненні та моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працювала в управлінні екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради 
на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта з додатковим покладенням з 10 січня 2022 року функцій уповноваженої особи з питань публічних закупівель з 09 листопада 2021 року по 31 березня 2022 року, які були оформлені строковим трудовим договором. 
31 березня 2022 вона звільнена у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. 
02 квітня 2022 року проведено розрахунок при звільненні та виплачено суму нарахованої відповідачем заробітної плати без повідомлення про всі її складові. 
Оскільки при оформленні її звільнення відповідачем допущено порушення вимог трудового законодавства, тому вона неодноразово зверталась зі скаргами до роботодавця, Львівської міської ради, державних органів, якими здійснюється контроль за дотримання законодавства про працю в Україні. 
З отриманих відповідей 04 липня 2022 року їй стало відомо, що відповідачем при її звільненні з роботи 31 березня 2022 року не проведено з нею повний розрахунок за період перебування у трудових відносинах, а саме не здійснено нарахування заробітної плати за виконання з 10 січня 2022 року покладених на неї додаткових функцій уповноваженої особи з питань публічних закупівель. 
Нездійснення вказаних нарахувань заробітної плати призвело до неправильного нарахування за січень-березень 2022 року індексації заробітної плати, премії, допомоги з тимчасової непрацездатності (лікарняних) та компенсації за невикористані дні відпустки. 
Таким чином, відповідачем, як роботодавцем всупереч положень статей 47, 116 КЗпП України у день звільнення не проведено повного розрахунку з нею, чим порушено її трудові права та завдано моральної шкоди. 
З врахуванням викладеного     ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача
на її користь заборгованість по заробітній платі при звільненні 
у розмірі 27 736,40 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у період з 31 березня 2022 року по дату ухвалення судового рішення; моральну шкоду у розмірі 60 000 грн.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 січня 2023 року                          у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволені первісного позову суд першої інстанції керувався тим, що оскільки усі необхідні суми, які були передбачені ОСОБА_1 при звільненні виплачені, згідно з положеннями трудового законодавства, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 .З огляду на те, що у частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні суд першої інстанції дійшов висновку про їх безпідставність, то у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди також необхідно відмовити, оскільки такі вимоги є похідними.
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 січня 2023 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до управління екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про стягнення заробітної плати при звільненні та моральної шкоди закрито.
Роз`яснено, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між   ОСОБА_1 , як працівником, і управлінням екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради, як роботодавцем, виник публічно-правовий спір, який з урахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли між сторонами, підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, просить її скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року та витребувано матеріали справи.
У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2025 рокусправу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 192/1855/17 (провадження № 14-569цс18).
Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування касаційної скарги заявник вказала, що прийняття на службу за строковим трудовим договором (контрактом) без проведення конкурсу не свідчить про набуття такою особою статусу посадової особи органу місцевого самоврядування, оскільки така служба не є діяльністю на постійній основі. Особа, прийнята на роботу за строковим трудовим договором поза межами конкурсу, не складає присягу посадових осіб місцевого самоврядування, їй не присвоюється ранг у межах відповідної категорії посад посадових осіб місцевого самоврядування, також така особа не зобов`язана проходити атестацію відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Таким чином, спори, які виникають із правовідносин, пов`язаних з прийняттям, звільненням, оплатою праці чи відшкодування шкоди, за позовом особи, яка прийнята на службу в органах місцевого самоврядування за строковим трудовим договором поза межами конкурсу, без складання присяги осіб місцевого самоврядування та без присвоєння їй рангу у межах відповідної категорії посад посадових осіб місцевого самоврядування, не є публічно-правовими спорами, оскільки особа не набуває статусу посадової особи органу місцевого самоврядування, а її діяльність не можна вважати проходженням публічної служби. 
У зв`язку з чим такі спори підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, а отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі. 
Вказане відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 січня 2019 року у справа № 192/1855/17 (провадження № 14-569цс18).
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 
частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
08 листопада 2021 року між управлінням екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради та ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір (контракт). Строк дії контракту з 09 листопада 2021 року по 31 грудня 2021 року. 
21 грудня 2021 року між управлінням екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до строкового трудового договору про те, що ОСОБА_1 продовжує роботу в управлінні екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта на час оголошення конкурсу на дану посаду по 31 березня 
2022 року або до фактичного призначення на цю посаду працівника.
Наказом управління екології та природних ресурсів Львівської міської ради 
від 10 січня 2022 року № 001-к «Про призначення уповноваженої особи з публічних закупівель» ОСОБА_1 призначено з 10 січня 2022 року уповноваженою особою з публічних закупівель, шляхом покладення на неї функцій уповноваженої особи з питань публічних закупівель як додаткової важливої роботи з відповідною доплатою згідно із законодавством. 
31 березня 2022 року ОСОБА_1 звільнена з роботи у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, що підтверджується наказом управління екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради 
від 31 березня 2022 року № 020-К.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини і закріплене у статті 6 Конвенції.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) 
від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те,                   що її справа буде розглянута і вирішена судом.
Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом. 
Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Частиною першою статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
При визначенні належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним у розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору. 
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають                 у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин               від порушень з боку органів державної влади.
Положеннями частин другої, четвертої статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.
Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. 
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом (стаття 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
У частині другій статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що проведення конкурсу, випробування та стажування при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється в порядку, визначеному законодавством України про державну службу.
На час відсутності (відпустки) посадових осіб органів місцевого самоврядування (крім виборних посад) для виконання їх повноважень можуть прийматися на службу особи за строковим трудовим договором (контрактом) (частина п`ята статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»).
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що прийняття на службу за строковим трудовим договором (контрактом) без проведення конкурсу не свідчить про набуття такою особою статусу посадової особи органу місцевого самоврядування. Крім того, особа, прийнята на роботу за строковим трудовим договором поза межами конкурсу, не складає присягу посадових осіб місцевого самоврядування, їй не присвоюється ранг у межах відповідної категорії посад посадових осіб місцевого самоврядування, також така особа не зобов`язана проходити атестацію відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону не врахував, що не є публічно-правовими спори, які виникають із правовідносин, пов`язаних з прийняттям, звільненням, оплатою праці чи відшкодуванням шкоди, за позовом відповідної особи, яка прийнята на службу в органах місцевого самоврядування за строковим трудовим договором поза межами конкурсу, без складання присяги осіб місцевого самоврядування та без присвоєння рангу у межах відповідної категорії посад посадових осіб місцевого самоврядування, оскільки така особа не набуває статусу посадової особи органу місцевого самоврядування, а її діяльність не можна вважати проходженням публічної служби. 
Отже, Верховний Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт зайняття позивачем відповідної посади в управлінні екології та природних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради не свідчить про проходження ним публічної служби у розумінні положень КАС України.
Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 192/1855/17 (провадження № 14-569цс18), від 06 лютого 2019 року у справі № 146/885/17-ц (провадження № 14-436цс18), від 26 червня 2019 року у справі № 175/3283/18 (провадження № 14-128цс19).
Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону 
не звернув уваги на те, що правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень, більш того, позивач проходила службу за строковим трудовим договором (контрактом), 
її прийнято на роботу без проведення конкурсу, їй не присвоєно ранг у межах відповідної категорії посад посадових осіб місцевого самоврядування, 
    ОСОБА_1 не складала присягу, тобто останньою не набуто статусу посадової особи органу місцевого самоврядування. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених положень законодавства дійшов помилкового висновку про закриття провадження               у справі, оскільки за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. У цьому випадку той факт, що позивач проходила службу за строковим трудовим договором у відповідача не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із вимогами частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід задовольнити, постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 рокускасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи судом касаційної інстанції, не розподіляються.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                      В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                               С. О. Карпенко
 
                                                                                                                В. В. Сердюк 
 
                                                                                                                О. М. Ситнік