Справа № 199/846/26
(3/199/538/26) 
ПОСТАНОВА 
іменем України
29.01 .2026 року м. Дніпро

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра Воробйов В.Л., розглянувши справу про військове адміністративне правопорушення відносно військовослужбовця матроса  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомо, уродженця: Донецька область, м. Слов`янськ, у скоєні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про військове адміністративне правопорушення серії А4765 №65 від 14.12.2025 року, Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.04,2025 №128 солдата ОСОБА_1 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_2 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду матроса резерву 93 запасної роти військової частини НОМЕР_1 та присвоєно первинне військове звання “матрос”.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.08.2025 №241 матроса ОСОБА_1 призначено на посаду оператора безпілотних літальних апаратів 1 відділення безпілотних авіаційних комплексів 2 взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 .
Згідно ст. ст, 2, 3 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” (далі Закон), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язана із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно вимог ст. ст, 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.
Статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, визначено, що військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поважати честь і гідність кожної людини, додержуватися правил військового вітання, ввічливості і поведінки.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, передбачено, що кожний військовослужбовець повинен виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до ст. 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Указом Президента України № 64/2022 від 24,02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан з 05 год. ЗО хв. 24.02.2022.
Указом Президента України № 235/2025 “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні”, продовжено строк дії воєнного стану в Україні строком на 90 діб, який триває по теперішній час.
Натомість, матрос ОСОБА_1 , усвідомлюючи необхідність дотримання вимог передбачених законодавством щодо порядку проходження (несення) служби, діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та вимогам Статутів Збройних Сил України, вчинив військове адміністративне правопорушення проти встановленого порядку проходження військової служби, передбачене ч, 3 ст, 172і 1 КУпАП, а саме 10.12,2025 о 12:00 годині свідомо залишив позицію роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 , що знаходилась у населеному пункті АДРЕСА_1 . Про факт самовільного залишення бойової позиції зі зброєю, командиром військової частини НОМЕР_1 було подано довідку-доповідь від 10.12.2025 №34/8172дск.
10.12.2025 о 18:00 матрос ОСОБА_1 самовільно прийшов на іншу позицію роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 в районі населеного пункту АДРЕСА_2 та повідомив про необхідність надання йому медичної допомоги. Про факт встановлення місцезнаходження матроса ОСОБА_1 командиром військової частини НОМЕР_1 було подано довідку - доповідь від 11,12.2025 №25/26903.
12,12.2025 о 10:50 матроса ОСОБА_1 було евакуйовано до медичного пункту батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 де було надано медичну допомогу та встановлено діагноз: вибухова травма (09.12.2025), акубаротравма без пошкодження барабанних перетинок, цефалгічний синдром, після чого матрос ОСОБА_1 повернувся у місце тимчасового розташування підрозділу у АДРЕСА_3 . Про факт повернення до місця служби матроса ОСОБА_1 , командиром військової частини НОМЕР_1 було подано довідку - доповідь від 12.12.2025 №25/26986.

У судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду,  ОСОБА_1 не з`явився. 
При розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1 , суд враховує те, що останній був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судовому засіданні на 29.01.2026, судовою повісткою про виклик до суду, та на яку у зазначений час та місце до суду не з`явився.
Вважаю, що  ОСОБА_1 був судом належним чином повідомлений на 29.01.2026.
Крім того, до суду не надходили заяви або клопотання  ОСОБА_1 про неможливість розгляду справи за його відсутності.
Суд вважає такі дії  ОСОБА_1 , як усталену практику щодо штучного затягування часу та створення умов для спливу часу для притягнення до адміністративної відповідальності, а також намагання останнього уникнути адміністративної відповідальності за скоєне ним адміністративне правопорушення. 
З огляду на викладене, неявка  ОСОБА_1 , як особи, на яку складено протокол про адміністративне правопорушення та яка підлягає притягненню до адміністративної відповідальності, свідчать про обізнаність про розгляд справи та невжиття заходів для явки до суду, що може свідчити про усталену практику щодо штучного, свідомого затягування часу розгляду справи з метою закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченого статтею 38 КУпАП, намагання уникнути адміністративної відповідальності за скоєне адміністративне правопорушення.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту.
В поняття «розумний строк» розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнов проти України» від 08.11.2005 слідує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Крім того, Європейський суд з прав людини в п. 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (див., mutatismutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 та «Трух проти України», заява N 50966/99 від 14.10.2003.
Суд звертає увагу, що для отримання інформації щодо стану розгляду судової справи та прийнятих судових рішень функціонує офіційний Веб-портал «Судова влада України» та «Єдиний державний реєстр судових рішень» за допомогою яких будь-яка особа може отримати актуальну інформацію щодо стану судової справи, та стадії її розгляду.
Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» № 28249/95 від 19.06.2001 року, в п.53 якого зазначено, що «…право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави ...», тобто уникнення зловживання суб`єктами такими правами.
Слід зазначити, що  ОСОБА_1 не звертався до суду з заявою про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення - 29.01.2026, щодо свого наміру особисто надати пояснення або докази стосовно обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення. 
Судом вжито всіх заходів із метою забезпечення дотримання процесуальних гарантій  ОСОБА_1 , та права ефективно будувати свій захист задля справедливого та прозорого розгляду питання щодо наявності підстав для його притягнення до адміністративної відповідальності та постановлення справедливого судового рішення.
Суд, з огляду на викладене, констатує той факт, що  ОСОБА_1 скористався наданими йому правами на власний розсуд.
Оскільки відсутня така вищевказана заява  ОСОБА_1 , яка містить відомості про обставини, які не унеможливлюють судовий розгляд,  ОСОБА_1 був належним чином повідомлені про дату, місце та час судового засідання, тому, за вказаних обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що  ОСОБА_1 з`явився в судове засідання, не бажає з`являтися у судове засідання, тобто добросовісно не виконав процесуальні обов`язки, тому вважаю за можливе на підставі ч. 1 ст. 268 КУпАП розглядати справу у відсутність  ОСОБА_1 .
При цьому також враховую, що 24.02.2022 Рада Суддів України відповідно до статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про Раду суддів України, затвердженого Х позачерговим з`їздом суддів України 16 вересня 2010 року (із подальшими змінами) прийняла рішення №9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень Вищої ради правосуддя та воєнних дій з боку Російської Федерації. Серед іншого, Рада Суддів України вирішила: Звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена.
02.03.2022 Рада Суддів України надала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, у яких зазначила, що особливості роботи суду визначаються виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні, а при визначенні умов роботи суду у воєнний час необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалася в регіоні.
Відповідно до ч.2 ст.277 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-10 - 172-20, розглядаються протягом доби.
За вказаних обставин, з метою дотримання строку розгляду справи, визнано можливим розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 , що відповідає положенням ч. 1 ст. 268 КУпАП.

Дослідивши наявні докази, вважаю, що в діях  ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, у зв`язку з наступним.
Згідно ст.7 КУпАП України, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених цим законом.
Відповідно до ст.ст.245, 246, 252, 256, 268, 280, 283 КУпАП, суддя при розгляді справи розглядає всі питання факту і права, але в межах порушеного провадження, дотримуючись принципів судочинства та здійснення правосуддя, коли висновки судді не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви вини тлумачаться на користь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим докази повинні бути оцінені суддею на їх достатність для достовірних і безперечних висновків про скоєний на принципах забезпечення доведення вини за ст.129 Конституції України, і визнання провини згідно зі ст.252 КУпАП не може мати наперед встановленої сили.
У відповідності зі ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» – право на справедливий суд, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. 
Умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення.
Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Практика Європейського суду з прав людини показує, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Так, в протоколі про військове адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.08.2025 №241 матроса ОСОБА_1 призначено на посаду оператора безпілотних літальних апаратів 1 відділення безпілотних авіаційних комплексів 2 взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 .
Разом з тим, відповідно до фабули зазначеного протоколу про військове адміністративне правопорушення серії А4765 №65 від 14.12.2025 року, «...10.12.2025 о 18:00 матрос ОСОБА_1 самовільно прийшов на іншу позицію роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 в районі населеного пункту АДРЕСА_2 та повідомив про необхідність надання йому медичної допомоги. Про факт встановлення місцезнаходження матроса ОСОБА_1 командиром військової частини НОМЕР_1 було подано довідку - доповідь від 11,12.2025 №25/26903…».
У зв`язку із чим, ОСОБА_1 інкримінується вчинення військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, як самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.
Відповідно до диспозиції ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, адміністративна відповідальність наступає у разі самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем.
Водночас, відповідно до протоколу про військове адміністративне правопорушення серії А4765 №65 від 14.12.2025 рокувідносно ОСОБА_1 , останній не покидав самовільно військову частину, в якій проходить службу, оскільки  ОСОБА_1 в цей же день, а саме 10.12.2025 року, відповідно до протоколу самовільно прийшов на іншу позицію роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 , в якій і проходить військову службу, що не може вважатися самовільним залишенням військової частини та не є адміністративним правопорушенням, яке висунуто ОСОБА_1 у звинувачення. 
Крім цього, місце знаходження останнього відповідно до матеріалів справи було встановлено в цей же день, коли він зник, а саме 10.12.2025 року.
Окрім цього, суд зазначає, що не має повноважень щодо зміни протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки здійснює судовий розгляд виключно в межах формулювання протоколу, не має повноважень вийти за межи формулювання, та обставини викласти іншим чином.
Також, у розумінні правової позиції висловленої у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 року №489/4827/16а вбачається, що свідчення службової особи – інспектора патрульної поліції не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху, тому і вищевказаний рапорт працівника поліції не можна вважати доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.
Виходячи з основоположних засад диспозитивності, суд не може встановлювати інші фактичні обставини, окрім тих, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення.
При цьому суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що призведе до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01 листопада 1950 року, рішенням Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23 рп/2010у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.14-1 КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.
Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
Отже, суд приходить до висновку про відсутність поставленого у винуватість  ОСОБА_1 вчинення військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, у зв`язку з чим справа про військове адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст.ст. 283, 284 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про військове адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1  закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником. Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра.

Суддя:       Воробйов В.Л.

29.01.2026