ОКРЕМА ДУМКА

23 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 903/20/25 

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Мачульського Г. М. на постанову Верховного Суду від 23.01.2026
Скасовуючи постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 та рішення Господарського суду Волинської області від 15.08.2025, та скеровуючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції колегія суддів не погодилася із рішенням місцевого господарського суду, яким позов прокуратури було задоволено повністю, витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації (з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером 0723685100:04:002:0134 площею 9,8063 га, і не погодилася із постановою суду апеляційної інстанції, якою це рішення суду було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Із висновками колегії суддів не можу виходячи із наступного.
Колегія суддів Верховного Суду у постанові зазначила, що: спірним у цій справі є питання визначення правового режиму земельної ділянки з кадастровим номером 0723685100:04:002:0134 площею 9,8063 га, а саме: чи належить вона до земель лісогосподарського призначення державної власності, які вибули з володіння неправомірно, або ж є землями сільськогосподарського призначення, правомірно переданими у комунальну власність (пункт 42). Суди попередніх інстанцій дійшли протилежних висновків щодо наявності / відсутності підстав для задоволення позову з огляду на існуючу розбіжність між фактичною наявністю на земельній ділянці багаторічних насаджень та даними матеріалів лісовпорядкування з одного боку, і офіційною реєстрацією землі в державному кадастрі як сільськогосподарської (землі запасу) - з іншого (пункт 43). Прокурор вказує, що зі змісту вказаного рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 вбачається, що цим рішенням врегульовувалося питання передачі саме земель лісового фонду спеціалізованим підприємствам, а джерелом походження цих земель були землі колишніх КСП. Цей статус земель колишніх КСП також кореспондується з Указом Президента України від 07.04.2004 № 171/2004 "Про додаткові заходи щодо розвитку лісового господарства", пункт 3 якого передбачав вирішення питання щодо використання земель лісового фонду, "які належали колективним сільськогосподарським підприємствам" (пункт 64). Крім того, за доводами прокурора, обставини походження спірної земельної ділянки були детально встановлені у постанові Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 у справі № 803/1622/16, де суд встановив, що на підставі актів приймання-передачі, рішень сільських рад та райрад дочірні підприємства "Волиньоблагроліс" одержали землі, "які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств" (пункт 65). В контексті наведених доводів прокурора, Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 в процесі реформування аграрного сектору та паювання земель КСП розпаюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, тоді як лісові угіддя підлягали передачі до державного лісового фонду або комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємствам (пункт 66). Проте суди не надали належної правової оцінки таким обставинам, у зв`язку з чим доводи прокурора в цій частині визнаються Судом обґрунтованими (пункт 67).
При цьому у пункті 73 постанови Верховний суд зазначив, що Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12.10.2017 у справі № 803/1622/16, надаючи правову оцінку оскаржуваним актам, вказав, що оскаржуване розпорядження Волинської ОДА від 31.05.2011 № 232 стосується надання у постійне користування державним підприємствам лісів для ведення лісового господарства та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою шляхом їх вилучення з користування комунальних підприємств без визначення підстав для цього. При цьому, надання у користування, як було встановлено судами, відбулося саме за рахунок лісів, що перебували у користуванні комунальних підприємств, а у пункті 75 постанови Верховний суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не перевірили, чи входить спірна земельна ділянка до масиву земель, статус яких як лісових досліджувався у справі № 803/1622/16.
Скасувавши рішення місцевого господарського суду та відмовивши у позові прокурору суд апеляційної інстанції зазначив, що рішенням Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 було надано лише дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, тоді як прокурором не доведено і судом не встановлено завершення реалізації такого рішення шляхом вчинення послідовних дій з розробки відповідного проекту землеустрою відведення земельних ділянок і прийняття остаточного рішення про затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування лісогосподарському підприємству земельних ділянок, до складу яких, за твердженнями прокурора і третьої особи, входила спірна земельна ділянка площею 9,8063 га, що, в свою чергу, виключає підстави для висновку про набуття лісогосподарським підприємством права постійного користування спірною земельною ділянкою.
Отже, суд апеляційної інстанції не заперечував приналежність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, визнав, що на спірні правовідносини поширюється норма пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, а свої мотиви зводив до того, що не встановлено завершення відведення земельних ділянок і прийняття остаточного рішення про затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування лісогосподарському підприємству.
Факт належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду встановив і суд першої інстанції.
Так, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що в ході обстеження лісових масивів, що здійснено 10.09.2024 та відображено у акті обстеження лісових насаджень, який проведено працівниками філії "Городоцьке ЛГ" ДСГП "Ліси України" з`ясовано, що на спірній земельній ділянці наявні лісові насадження в складі сосни звичайної, берези повислої, вільхи (за формулою Сз+БП(8)+БП(5), 6 Сз4БП, 6Сз4БП), середня висота дерев становить 8-10 м, їх вік - 19-26 років, що відповідає матеріалам базового лісовпорядкування 2013 року та підтверджує приналежність земельної ділянки до земель лісового фонду.
Цим судом встановлено, що згідно інформації філії "Городоцьке ЛГ" ДСГП "Ліси України" земельна ділянка кадастровим номером 0723685100:04:002:0134 знаходиться в кварталі 9 виділах 56, 59, 60, 64, 65 Новорудського лісництва ДП "Городоцьке ЛГ" (на даний час - філії "Городоцьке ЛГ" ДСГП "Ліси України"). Вказане також підтверджено ВО "Укрдержліспроект" Державного агенства лісових ресурсів України, ця земельна ділянка передана ДП "Городоцьке ЛГ" від ДП "Поліське ЛГ" відповідно до наказу Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства від 28.05.2012 № 61 "Про організацію територій лісового фонду" з метою оптимізації територій лісового фонду, а ДП "Поліське ЛГ" земельна ділянка передана на підставі розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації від 31.05.2011 № 232 "Про надання лісів у постійне користування", яким надано у постійне користування для ведення лісового господарства лісгосподарському підприємству ліси, що перебувають у державній власності, а також надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісового фонду.
Суд апеляційної інстанції цих висновків місцевого господарського суду щодо приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду не спростував.
Застосовуючи положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07.11.2018 зі справи № 488/6211/14-ц зазначала, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належним доказом того, що держава визнавала ці землі лісовими.
У справі, у якій викладаю окрему думку, було встановлено, що Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2013 року, вони були затверджені в установленому порядку і не скасовані, є належним доказом того, що держава визнавала ці землі лісовими, а рішення Маневицької селищної ради № 5/31 "Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення" було прийнято вже після цього - 15.01.2021.
Враховуючи викладене, виходячи із зовнішніх ознак приналежності земельної ділянки до земель лісового фонду, у Маневицької селищної ради не було правових підстав примати спірну земельну ділянку із державної власності у комунальну, як земельну ділянку сільськогосподарського призначення.
Отже, оскільки із встановлених судами обставин справи вбачається, що держава визнавала спірні землі лісовими, враховуючи, що суд апеляційної інстанції цих висновків місцевого господарського суду не спростував, вважаю, що за наслідками розгляду касаційної скарги слід було постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 скасувати, а рішення Господарського суду Волинської області від 15.08.2025 залишити в силі.

Суддя Г. М. Мачульський