ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" січня 2026 р. справа № 300/4470/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій 

ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю відмови відповідача у задоволенні рапорту позивача про звільнення його з військової служби на підставі пп. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження за вказаним позовом, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін (а.с.41-42).
Відповідачем подано відзив, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що рапорт позивача про звільнення був належним чином розглянутий, про що йому у встановлений строк було надано відповідь. Пояснює, що позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби через ненадання усіх необхідних документів на підтвердження зазначеної в рапорті підстави для звільнення (пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII). Відповідач стверджує, що обов`язковою умовою для звільнення за вказаною підставою є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Оскільки позивачем не надано із рапортом документів, які б підтверджували інші дві обов`язкові обставини, а саме потребу у постійному догляді та відсутність інших членів сім`ї I чи II ступеня споріднення, то вважає, що у задоволенні позову відмовлено (а.с.50-71).
Представник позивача скористалася своїм правом на подання відповіді на відзив, у якій просить позовні вимоги задовольнити (а.с.98-103).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у позовній заяві, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
14.03.2025 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо звільнення його з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини).
У вказаному рапорті ОСОБА_1 повідомив про наявність у нього підстав для звільнення з військової служби за наведеною вище підставою у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за батьком, інвалідом ІІ групи ОСОБА_2 , який за висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду.
Як вказує позивач, до поданого рапорту ним долучено копії таких документів: копії паспорту та РНОКПП ОСОБА_1 , копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копію свідоцтва про розлучення, копію довідки до акта огляду МСЕК, копію висновку про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та обслуговуватися і потребують соціальної допомоги з догляду на непрофесійній основі №9/8 від 15.01.2025, копії паспорту та РНОКПП ОСОБА_2 , копію заяви ОСОБА_2 , копію заяву ОСОБА_3 , копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_3 , копію посвідчення батька багатодітної сім`ї на ім`я ОСОБА_3 , акт обстеження сімейного стану виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72-73).
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 27.03.2025 за №1838/12-222, зокрема зазначено, що у поданому рапорті та доданих документах не міститься достатніх підстав, передбачених законодавством, для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, а саме: не доведено потребу в постійному догляді за ОСОБА_2 . Також в поданих документах наявна інформація про іншого родича I ступеня споріднення, не доведено відсутність інших осіб II ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ним (а.с.12, 93).
Позивач вважає таку відмову відповідача щодо звільнення його з військової служби протиправною, зазначає, що долучені до поданого рапорту документи в повній мірі підтверджують обставини щодо необхідності здійснення ним постійного догляду за його батьком як особою з інвалідністю ІІ групи, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд зважає на таке.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжено, в тому числі до моменту судового розгляду даної справи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII) .
Відповідно до частини 5 статті 1 Закону №2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.
За змістом підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з пунктом 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Отже, обов`язковою умовою для звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості або якщо такі члени сім`ї самі потребують необхідного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Правовідносини щодо проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України регулює Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
За змістом пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в тому числі, - у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення (пункт 225 Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Згідно з пунктом 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Отже, звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту та документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.
Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.
Як встановлено судом та не спростовано відповідачем в ході судового розгляду, позивачем подано рапорт.
Згідно з встановленими у справі обставинами, позивач обґрунтовує наявність підстав для звільнення його з військової служби необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком ОСОБА_2 , який згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0464475 від 29.04.2015 є особою з інвалідністю ІІ групи.
Водночас, відповідач обґрунтовує відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби тим, що в поданих документах наявна інформація про іншого родича I ступеня споріднення, не доведено відсутність інших осіб II ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ним.
Досліджуючи зміст документів, які наявні в матеріалах справи і які були подані позивачем разом із рапортом про звільнення з військової служби, суд встановив, що для підтвердження обставин відсутності у ОСОБА_2 (батька позивача), який є особою з інвалідністю ІІ групи, інших, окрім позивача - сина ОСОБА_1 , членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати за ним постійний догляд надано: копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копію свідоцтва про розлучення, копію довідки до акта огляду МСЕК, копію висновку про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та обслуговуватися і потребують соціальної допомоги з догляду на непрофесійній основі №9/8 від 15.01.2025, копії паспорту та РНОКПП ОСОБА_2 , копію заяви ОСОБА_2 , копію заяву ОСОБА_3 , копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_3 , копію посвідчення батька багатодітної сім`ї на ім`я ОСОБА_3 , акт обстеження сімейного стану виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13-16).
Також, щодо наявної інформації про іншого родива I ступеня споріднення, не доведено відсутність інших осіб II ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ним, суд зазначає таке.
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Пунктом 14.1.263. Податкового кодексу України передбачено, що до першої ступеня споріднення особи відносяться її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.
Так, шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 розірвано 26 червня 2003 року відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 .
Батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблений відповідний актовий запис № 60 від 23.11.1996 р. в свідоцтві про смерть. Мати ОСОБА_2 є особою похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка не здатна через свій похилий вік здійснювати догляд за своїм сином особою з інвалідністю. Згідно довідки виданої сімейним лікарем КНП "Коломийський районний центр первинний медико-санітарної допомоги Коломийської районної ради" ОСОБА_5 не готує їжу самостійно, не може здійснювати самостійно покупки, не веде домашнє господарство, не може розпоряджатися особистими коштами оскільки жінці 90 років.
Отже, мати ОСОБА_2 не може здійснювати догляд за ним через стан здоров`я та похилий вік.
На підставі довідки про склад сім`ї від 16.01.2025, виданою Отинійською селищною радою Коломийського району Івано-Франківської області, позивач має рідного брата ОСОБА_3 .
Отже, ОСОБА_2 батько позивача має 2 сина ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_3 . 16.01.2025 приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Сахро Г.Ф. засвідчив заяву зареєстровану в реєстрі за №43 брата позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в якій повідомляє, про те, що він не може здійснювати утримання та догляд за своїм батьком ОСОБА_2 , інвалідом 2 групи, оскільки не проживає по місцю прописки та на його утриманні перебувають троє дітей: малолітній син - ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_6 , малолітня дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та неповнолітній син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Враховуючи вищевказані обставини просить не включати його в перелік осіб, які можуть здійснювати догляд та утримання його батька ОСОБА_2 .
Брат позивача ОСОБА_3 має статус багатодітного батька, що засвідчується посвідченням № НОМЕР_3 виданим Управлінням соціального захисту населення Коломийської РДА від 20.03.2023, дійсний до 20.03.2028.
Отже, ОСОБА_3 також не може здійснювати утримання та догляд за своїм батьком ОСОБА_2 , інвалідом 2 групи оскільки здійснює утримання та доглядає за своїми малолітніми дітьми 2023 року народження, 2017 року народження та 2010 року народження.
Згідно висновку Верховного Суду у постанові від 27.02.2025, справа № 380/16966/24, зазначено, що поняття "відсутність" охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини.
Суд вважає, що об`єктивною причиною є саме догляд брата позивача за своїми 3 (трьома) неповнолітніми дітьми.
Однією з фундаментальних функцій батьківства є утримання та догляд за дітьми. Україна, подібно до багатьох інших країн, має законодавство, яке встановлює обов`язок батьків утримувати своїх дітей.
Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки
Законом України "Про охорону дитинства" визначає поняття багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років,
У даному випадку, хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення (брат позивача), його неможливість здійснювати догляд за батьком через здійснення догляду за своїми 3 (трьома) малолітніми дітьми є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд.
Утримання та догляд за 3 (трьома) неповнолітніми дітьми накладає на брата позивача обмеження щодо свободи виконання будь-яких додаткових обов`язків, в тому числі догляд за своїм батьком позивача. Відтак сама його фізична присутність в Україні не свідчить про можливість здійснення догляду за непрацездатним членом сім`ї. 
Суд звертає увагу суду на те, що догляд та утримання братом позивача своїх 3 (трьох) неповнолітніх дітей не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні позивача, оскільки такий член сім`ї не може взяти на себе фактичну опіку і здійснювати необхідний догляд.
Звільнення позивача з військової служби для забезпечення належного догляду за своїм батьком особою з інвалідністю II групи у цьому випадку суд вважає правомірним також з точки зору дотримання принципів соціальної справедливості та гарантій соціального захисту. Повинно бути забезпечено належний баланс між інтересами держави та правами людини та дітей.
Суд зазначає, шо відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби за наявності в нього обов`язку щодо догляду за особою з інвалідністю та відсутністю іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд особі з інвалідністю в ситуації, що склалася, суперечить принципам: державних гарантій соціального захисту (стаття 46 Конституції України); недопущення перешкод у реалізації прав людини (стаття 21 Конституції України); пріоритетності прав осіб з інвалідністю на отримання належного догляду (Закон № 875-ХІІ).
П. 14.1.263. Податкового кодексу України передбачено, що до другого ступеня споріднення особи вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
У ОСОБА_2 (батька позивача) є два брата - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_10 
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_9 , є особою з інвалідністю, якому згідно довідки до акта огляду МСЕК від 25.11.2024 протипоказані фізичні і психічні перевантаження.
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_10 є пенсіонером, який також через свій вік та фізичний стан не може здійснювати догляд за рідним братом.
Онуки є такими, що не досягли повноліття це випливає із довідки про склад сім`ї від 16.01.2025, виданою Отинійською селищною радою Коломийського району Івано- Франківської області.
Діти позивача також є неповнолітніми 2015 і 2019 року народження (а.с.13-27).
Отже, як наслідок у батька позивача відсутні інші особи II ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ним, оскільки є неповнолітніми та такими, що мають статус особи з інвалідністю.
Суд зазначає, що умову звільнення військовослужбовців з військової служби, яка викладена в абзаці 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII - "за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення", слід тлумачити не лише як їх фізичну відсутність, але й як об`єктивну неможливість виконання такими членами сім`ї першого чи другого ступеня споріднення обов`язків по здійсненню постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, з будь-яких інших об`єктивно існуючих причин.
Здійснюючи аналіз наведеної норми Закону №2232-XII, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 справа №380/16966/24 виснував, що "відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи" означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж "юридичної наявності" інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX.
Застосовуючи подібний підхід до аналізу положень абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, на підставі яких подано рапорт позивачем, дослідивши додані до нього документи, суд приходить до переконання, що позивач надав відповідачу достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за батьком з інвалідністю IІ групи та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його батька, які б могли здійснювати такий догляд. Відтак, відмова у звільненні позивача з військової служби є протиправною.
Доводи відповідача, що наявна інформація про іншого родича I ступеня споріднення, не доведено відсутність інших осіб II ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за батьком позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки попри обов`язок, на який посилається відповідач, у даному спірному випадку є обставини, які унеможливлюють здійснення такого догляду, що підтверджено позивачем доданими до рапорту документами.
Суд зазначає, що у змісті позовних вимог, позивач просить суд визнати протиправною відмову щодо звільнення з військової служби за пп. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Зважаючи на повноваження суду, закріплені у ст.245 КАС України, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню саме шляхом визнання протиправною відмову відповідача щодо звільнення позивача з військової служби за пп. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , як інвалідом 2 групи, який потребує постійного догляду.
Щодо вимоги зобов`язального характеру про зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", то суд враховує, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до положень статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд приймаючи рішення, не перебирає на себе повноважень суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення спірного питання за встановлених судом обставин.
Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, але завжди з урахуванням фактичних обставин справи.
Тобто в кожній конкретній справі суд, констатуючи незаконність рішення суб`єкта владних повноважень, повинен впевнитись у тому, що за встановлених обставин справи не існує законних перешкод для прийняття рішення на користь заявника.
Наведене також підтверджується положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом яких суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Виходячи із обставин цієї справи судом зроблено висновок про протиправну відмову відповідача щодо звільнення позивача з військової служби за пп. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , як інвалідом 2 групи, який потребує постійного догляду. А тому, беручи до уваги те, що прийняття рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби належить до повноважень відповідача і в межах судового розгляду суд не може пересвідчитись у виконанні як заявником так і відповідачем усіх визначених законом умов, необхідних для прийняття такого рішення, на переконання суду належним способом захисту буде зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача та додані до нього документи про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, системно проаналізувавши приписи законодавства України та надавши оцінку наявним у справі доказам та ключовим обставинам справи, суд доходить до переконання, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково у визначений судом спосіб.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення сторонами інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не представлено, судові витрати розподілу не підлягають.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, позивач, згідно із квитанцією від 20.06.2025 №2838-1252-7102-6650 підтвердив сплату судового збору на суму 2422,40 грн, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн (а.с.35). 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:
позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - задовольнити частково. 
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , як інвалідом 2 групи, який потребує постійного догляду.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) з доданими до нього документами про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) частину сплаченого судового збору в розмірі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок. 
Сторонам рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Микитюк Р.В.