Справа № 560/4271/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

16 січня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі – відповідач, військова частина НОМЕР_1 ), у якому просить: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у ненарахуванні та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2019 по 16.05.2024 рік; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки , як учаснику бойових дій за період з 2019 по 16.05.2024 виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , Код СДРПОУ НОМЕР_2 .
Ухвалою від 24.03.2025 заяву позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено; ухвалено визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та поновити цей строк; ухвалено відкрити провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій, право на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 календарних днів на рік, таку відпустку за період служби з 2019 року по 16.05.2024 фактично не використовував, а при виключенні його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій йому не нараховано та не виплачено.
У відзиві на позов відповідач позов не визнав і просив у його задоволенні відмовити, посилаючись, зокрема, на таке.
Вказує, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 до 16.05.2024 року. 
Зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №143 по стройовій частині позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку з переведенням для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини – НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), а не у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Стверджує, що, відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (тут і далі – Закон № 2011-XII у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), грошова компенсація за невикористані дні щорічної та додаткових відпусток виплачується військовослужбовцю у рік звільнення з військової служби, тоді як позивач зі служби не звільнений, а продовжує її проходити в іншій військовій частині.
Крім того, відповідач вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду та, у зв`язку з цим, просить позов залишити без розгляду. 
Розглянувши клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, матеріали справи, суд вказує на таке.
По-перше, питання дотримання позивачем строків звернення до суду розглядалося судом при вирішенні питання відкриття провадження у справі.
Як зазначено вище, ухвалою від 24.03.2025 року, серед іншого, заяву позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено; ухвалено визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та поновити цей строк; ухвалено відкрити провадження в адміністративній справі.
По-друге, надаючи оцінку доводам відповідача щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду у цій справі, суд має зазначити про таке. 
Суд звертає увагу, що спірні правовідносини стосуються грошового забезпечення (компенсаційної виплати, пов`язаної з проходженням публічної служби). 
Верховний Суд, аналізуючи зміну ст. 233 КЗпП України Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу незворотності дії закону в часі (ст. 58 Конституції України) та недопустимості звуження змісту і обсягу існуючих прав особи шляхом запровадження нових, коротших строків звернення до суду для вимог про оплату праці/грошове забезпечення.
У цій справі, однак, вирішення спору по суті не залежить від обчислення процесуального строку звернення до суду, оскільки, як буде показано далі, суд не встановив наявності у позивача матеріально-правового права на спірну грошову компенсацію станом на момент звернення до суду.
З огляду на вказане та з урахуванням уже прийнятого судом рішення про поновлення строку звернення до суду, заперечення відповідача щодо пропуску строку звернення до суду суд відхиляє як такі, що не мають самостійного значення для вирішення спору по суті.
Отже, у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити. 
Суд, розглядаючи справу за наявними у ній письмовими доказами, дослідивши ці докази, оцінивши їх сукупність з урахуванням вимог ст.ст. 72–77, 90 КАС України, встановив такі фактичні обставини. 
Позивач - ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій. 
Із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №143 по стройовій частині та інших наданих доказів убачається, що позивача 16.05.2024 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з переведенням для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_3 . 
Докази видачі наказу про звільнення позивача з військової служби у матеріалах справи відсутні.
У позові позивач сам зазначає, що продовжує проходити військову службу в іншій військовій частині. 
Ці обставини також не заперечуються відповідачем.
За період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 з 2019 року по 16.05.2024 позивачу як учаснику бойових дій додаткова оплачувана відпустка тривалістю 14 календарних днів на рік не надавалася, а грошова компенсація за невикористані дні такої відпустки на дату його виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 не нараховувалася і не виплачувалася.
Відповідач цього не заперечує, натомість обґрунтовує правомірність своєї поведінки відсутністю факту звільнення позивача з військової служби.
Інших обставин, які мали б значення для вирішення спору, сторонами не заявлено та доказами у справі не підтверджено. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам у цій справі, суд вказує на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при їх прийнятті.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Адміністративний суд, здійснюючи контроль за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, перевіряє їх ретроспективно – з огляду на обставини і правове регулювання, які існували на момент вчинення відповідних дій або бездіяльності. Відтак суд застосовує норми матеріального права у редакції, чинній станом на 16.05.2024, коли мало місце оскаржуване ненарахування та невиплата грошової компенсації.
Так, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (тут і далі – Закон №3551-XII у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає, що учасники бойових дій мають право, зокрема, на використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII).
Відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Закон №2011-XII регулює, зокрема, питання відпусток військовослужбовців.
Частиною восьмою ст. 10-1 Закону №2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Військовослужбовці, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також у відпустці, якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, залишаються на військовій службі у розпорядженні відповідного військового формування (посадової особи, яка має право на призначення на посади) у порядку, визначеному положеннями про проходження громадянами України військової служби, а після їх закінчення - призначаються на попередні або на інші, не нижчі за попередні, посади. Військовослужбовцям військової служби за контрактом під час перебування у таких відпустках продовжується строк контракту про проходження військової служби до закінчення зазначених відпусток (у разі відсутності їх клопотань про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту), а також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту. Військовослужбовцям зараховується час перебування у зазначених відпустках до строку вислуги у військовому званні.
Частина чотирнадцята ст. 10-1 Закону №2011-XII передбачає, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
У разі звільнення військовослужбовця до закінчення календарного року, за який він уже використав щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі або у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі наказу командира (начальника) військового з`єднання чи частини, керівника органу військового управління, вищого військового навчального закладу, установи та організації провадиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця.
У разі смерті військовослужбовця відрахування з його грошового забезпечення за використані дні відпустки не провадяться.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, накази про звільнення яких підписано в минулому році, але не виключеним із списків військової частини, відпустки за період служби в поточному році не надаються.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (тут і далі – Порядок №260 у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).
Пункт 3 розділу XXXI Порядку №260 визначає, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.
Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.
Отже, суд вказує на те, що як Закон №2011-XII, так і Порядок №260 пов`язують виникнення обов`язку виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпусток саме з фактом звільнення військовослужбовця з військової служби, а не з переведенням його до іншої військової частини.
Також суд зазначає про таке. 
Правова позиція щодо права військовослужбовців – учасників бойових дій на додаткову відпустку та грошову компенсацію за невикористані дні такої відпустки у період особливого періоду сформована Верховним Судом у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
Рішенням Верховного Суду (Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду) від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) та постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у цій же справі зроблено, зокрема, такі висновки: право учасника бойових дій на додаткову оплачувану відпустку не припиняється в особливий період; припинення або обмеження фактичного надання відпустки у зв`язку з особливим періодом не означає припинення самого права на цю відпустку; таке право може бути реалізоване шляхом виплати грошової компенсації у рік звільнення з військової служби за всі невикористані дні додаткової відпустки, у тому числі за минулі роки; стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не обмежується позовною давністю, оскільки Порядок №260 прямо передбачає виплату компенсації за всі невикористані дні, зокрема за минулі роки.
Аналогічні висновки щодо обов`язку роботодавця (суб`єкта владних повноважень) виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій у рік звільнення зі служби викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №620/1487/20, постанові від 29.04.2021 у справі №200/602/20-а та постанові від 26.05.2021 у справі №360/1362/20.
У зазначених постановах Верховний Суд виходив з того, що: додаткова відпустка як учаснику бойових дій є складовою системи соціальних гарантій, передбачених Законами №3551-XII та №504/96-ВР; обов`язок нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні цієї відпустки виникає у зв`язку зі звільненням особи з публічної служби (з військової служби, служби в органах поліції тощо); саме на суб`єкта владних повноважень, який звільняє особу з відповідної служби, покладається обов`язок здійснити повний розрахунок, включаючи виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Суд враховує наведені вище правові висновки Верховного Суду як такі, що стосуються аналогічних правовідносин, та застосовує їх при вирішенні цієї справи.
Щодо наявності у позивача права на грошову компенсацію на момент звернення до суду.
Як установлено судом, позивач не був звільнений з військової служби, а лише переведений із військової частини НОМЕР_1 до іншої військової частини ( НОМЕР_3 ), де продовжує проходити службу. 
Цей факт підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №143 та не заперечується сторонами.
Частина чотирнадцята ст. 10-1 Закону №2011-XII та п. 3 розділу XXXI Порядку №260 прямо пов`язують виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткових відпусток з роком звільнення з військової служби, тобто з настанням юридичного факту звільнення з військової служби.
Верховний Суд у зразковій справі №620/4218/18 та у наведених вище постановах у подібних спорах розглядав вимоги осіб, які вже були звільнені з військової служби або іншого виду публічної служби, і яким суб`єкти владних повноважень не виплатили грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні. 
Верховний Суд у цих справах виходив з того, що порушення права на грошову компенсацію відбувається саме в момент звільнення, коли особа не отримує належні їй виплати.
У даній справі позивач зі військової служби не звільнений, відповідно, момент, з яким закон пов`язує виникнення права на грошову компенсацію за всі невикористані дні відпусток (у тому числі, додаткової як учаснику бойових дій), ще не настав.
Сам факт того, що позивач у період з 2019 року по 16.05.2024 не використав додаткову відпустку як учасник бойових дій, не свідчить про автоматичне виникнення у нього права вимагати виплати грошової компенсації за весь цей період до моменту його звільнення зі служби, оскільки такий спосіб реалізації права (через грошову компенсацію) спеціальним законом пов`язаний саме зі звільненням.
Отже, станом на дату виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з переведенням до іншої частини, а також на момент звернення до суду, у позивача не виникло матеріально-правового права на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розумінні ч. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII та п. 3 розділу XXXI Порядку №260.
Щодо правової оцінки бездіяльності відповідача.
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 2 КАС України, адміністративні суди під час здійснення правосуддя, зокрема, перевіряють, чи прийняті рішення, вчинені дії чи допущено бездіяльність суб`єкта владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Оцінюючи поведінку відповідача ретроспективно, тобто станом на 16.05.2024 року, суд виходить з того, що на цей момент діяли наведені норми Закону №2011-XII та Порядку №260, а також сформована на їх основі стала практика Верховного Суду.
Не нарахувавши та не виплативши позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку з його переведенням до іншої військової частини за відсутності факту звільнення з військової служби, відповідач діяв відповідно до чинного на той час правового регулювання, яке не покладало на нього обов`язку здійснювати таку виплату до моменту звільнення позивача з військової служби.
Суд розуміє, що позивач пов`язує свої сподівання на негайне отримання грошової компенсації з тим, що фактично проходив службу в умовах особливого періоду, не мав можливості реалізувати право на фактичне використання додаткової відпустки, а також із загальним соціальним характером спірних гарантій. 
Однак суд пов`язаний принципом верховенства права у його формально-юридичному вимірі та не може підміняти законодавця, змінюючи встановлений законом механізм реалізації права на додаткову відпустку як учаснику бойових дій.
За таких обставин і правових підстав, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави вважати, що відповідач, не нарахувавши та не виплативши позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку з його переведенням до іншої військової частини, допустив протиправну бездіяльність.
Окрім того, суд зазначає про таке. 
Позивач просить суд не тільки визнати бездіяльність відповідача протиправною, а й зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 16.05.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Як зазначалося вище, на дату виникнення спірних правовідносин позивач зі служби не був звільнений, а даних про видання в майбутньому наказу про його звільнення, час та умови такого звільнення суд не має і не вправі прогнозувати.
Адміністративний суд, зважаючи на принцип розподілу влад та межі судового контролю, не може покладати на суб`єкта владних повноважень обов`язок здійснити виплату, право на яку у позивача ще не виникло, а також визначати наперед розмір і момент такої виплати, якщо законом вони пов`язані з майбутньою юридичною подією – звільненням особи з військової служби.
Фактично позовні вимоги у цій справі зводяться до того, щоб зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату, яка згідно з законом має бути здійснена тим суб`єктом владних повноважень, в якому позивач перебуватиме на грошовому забезпеченні на момент звільнення, і саме у зв`язку з таким звільненням. 
Вказане суперечить наведеним вище приписам Закону №2011-XII, Порядку №260 та правовим позиціям Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 та інших аналогічних справах.
Отже, обраний позивачем спосіб судового захисту (зобов`язати військову частину НОМЕР_1 вже зараз нарахувати та виплатити грошову компенсацію за весь спірний період) є передчасним і не відповідає характеру спірних правовідносин на момент звернення до суду.
Щодо інших доводів сторін.
Доводи позивача про те, що тривале ненадання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій у період проходження служби з 2019 року по 16.05.2024 порушує його права, суд не залишає поза увагою. 
Однак такі доводи не можуть слугувати підставою для задоволення саме тих вимог, які заявлені у цій справі, – про негайну виплату грошової компенсації до моменту звільнення з військової служби.
При цьому, суд звертає увагу, що право позивача на додаткову відпустку як учаснику бойових дій, а також право на відповідну грошову компенсацію у зв`язку зі звільненням із військової служби не заперечуються та не ліквідовуються цим рішенням. 
Позивач не позбавлений можливості реалізувати це право у встановленому законом порядку у майбутньому, у тому числі шляхом звернення до суду з вимогами щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини, системний аналіз норм матеріального права та з урахуванням, зокрема, висновків Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 та інших аналогічних справах, суд приходить до висновку, що: позивач на момент звернення до суду не був звільнений з військової служби, а лише переведений до іншої військової частини; право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII та п. 3 розділу XXXI Порядку №260 виникає у зв`язку зі звільненням з військової служби, а не з переведенням до іншої військової частини; обов`язок військової частини нарахувати та виплатити таку компенсацію пов`язаний саме з фактом звільнення особи з військової служби, а не з її переведенням; не нарахування та не виплата відповідачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при переведенні позивача до іншої військової частини за відсутності факту звільнення не є протиправною бездіяльністю; заявлені позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за весь спірний період є передчасними та такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи суд приходить до висновків про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. 
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) 	
 		
Головуючий суддя 		Є.В. Печений