КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№22-ц/824/1570/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026року  місто Київ
справа № 759/8605/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Фінагеєвої І.О., повний текст рішення складено 02 червня2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:
стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Навіа Інвест» заборгованість за договором фінансового лізингу у розмірі 299437,25 грн., в тому числі:
152765,96 грн. - протерміновані лізингові платежі (платежі, строк сплати яких настав);
3929,36 грн. - коригування (зростання) розміру комісійної винагороди згідно п.6.5.3 договору;
52038,09 грн. - пеня згідно п.13.6.1. договору;
16393,64 грн. - збитки від зростання індексу інфляції згідно п.13.6.2. договору;
51570,47 грн. - відсотки річних згідно п.13.6.2. договору;
10000 грн. - штраф у розмірі 5% вартості предмету лізингу згідно п.13.8 договору;
10000 грн. - штраф у за порушення порядку повернення предмету лізингу у розмірі 5% вартості предмету лізингу згідно п.13.4 договору;
2739,73 грн. - неустойка за порушення строків передачі предмету лізингу згідно п. 13.5 договору;
витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «Навіа Інвест» транспортний засіб «Ford Focus», 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 .
В мотивування вимог посилався на те, що 09 лютого 2022 року ТОВ «Навіа Інвест» та ОСОБА_1 уклали договір фінансового лізингу №09022022 з додатками №1, №2, №3.
Вказував, що предметом договору лізингу став транспортний засіб «Ford Focus», 2014 року випуску. 
Згідно з додатком №3 лізингодавець-позивач передав, а ОСОБА_1 отримав у фінансовий лізинг зазначений автомобіль, вартість предмета лізингу сторони погодили у розмірі 200 000 грн. 
Зазначав, що лізингоодержувач відповідно до графіку лізингових платежів здійснив сплату лише одного платежу на суму 60000 грн. Строк сплати останнього платежу - 10 лютого 2023 року. 
Посилався на те, що порушивши умови договору, відповідач не здійснив подальші платежі, відповідно неналежне виконання відповідачем зобов`язання порушує право позивача на отримання коштів за договором. 
Вказував, що взв`язку з цим позивач направив відповідачу повідомлення про дострокове розірвання договору лізингу, витребування майна та стягнення залишку коштів на користь позивача, вимога отримана відповідачем 10 березня 2023 року, однак не виконана. 
Узв`язку з простроченням виконання зобов`язання позивач вважає за необхідне накласти на відповідача штрафні санкції відповідно до умов договору, а також визначені статтею 625 ЦК України.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року позов ТОВ «Навіа Інвест» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Навіа Інвест» заборгованість за договором фінансового лізингу у розмірі 299437,25 грн. та судовий збір у розмірі 4491,94 грн.
Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача  ОСОБА_1  - ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові ТОВ «Навіа Інвест» відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивач надав до суду нібито оригінал спірного договору фінансового лізингу. У судовому засіданні досліджувався «оригінал» договору, який не прошитий і містить підпис відповідача лише на аркуші №16 (останньому аркуші договору), де викладені лише пункти 16.10-18. Окрім того, підпис відповідача наявний на додатках до договору - специфікації, графіку платежів та акті приймання-передавання в лізинг транспортного засобу. 
Вказував, що усі інші аркуші з 1 по 15 наданого суду примірника договору містять виключно підпис директора позивача, а підпис відповідача на них відсутній. 
Вважає, що відповідач письмово не погоджував зміст умов договору, викладених на цих аркушах у редакції, що міститься в матеріалах справи. Водночас відповідач підписував усі аркуші договору у редакції, відмінній від тієї, що надана позивачем до суду, однак позивач безпідставно подав суду аркуші 1-15 у версії, яка не була погоджена та підписана відповідачем. 
Зазначав, що відповідач не погоджував жодних штрафних санкцій чи пені понад ті, що прямо передбачені законом, а відтак висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача пені, штрафів та інших санкцій, передбачених договором, є безпідставними і не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Посилався на те, що рішення суду першої інстанції не містить обґрунтованого розрахунку стягнутої суми заборгованості, що є істотним порушенням вимог процесуального закону.
Вказував, що спірний договір фінансового лізингу є нікчемним через відсутність нотаріального посвідчення, що підтверджується як положеннями ЦК України, так і правовою позицією Верховного Суду.
02 січня2026 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивача всудовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Як вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2022 року ТОВ «Навіа Інвест» та ОСОБА_1 уклали договір фінансового лізингу №09022022, за умовами якого лізингодавець передав лізингоодержувачу транспортний засіб, а лізингоодержувач зобов`язувався користуватися та утримувати предмет лізингу належним чином, а також сплачувати встановлені договором платежі. Строк договору сторони встановили з дня його підписання і до остаточного виконання лізингоодержувачем зобов`язань за договором.
В додатку №1 до договору фінансового лізингу сторони визначили характеристики предмета лізингу.
В додатку №2 до договору фінансового лізингу сторони погодили графік лізингових платежів, саме перший платіж у розмірі 60 000 грн., загальна сума платежів - 200 000 грн.
Відповідно до додатку №3 сторони уклали акт приймання-передавання в лізинг транспортного засобу «Ford Focus», 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 .
07 березня 2020 року ТОВ «Навіа Інвест» набуло у власність автомобіль «Ford Focus», 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_2 .
06 березня 2023 року ТОВ «Навіа Інвест» направило ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу.
Також 06 березня 2023 року позивач направив ОСОБА_1 вимогу про повернення предмету лізингу.
Факт направлення повідомлення-вимоги відповідачу підтверджується наданою позивачем квитанцією про оплату поштового відправлення з трек-номером 0315079493130, а факт отримання кореспонденції ним особисто - витягом з електронного сервісу АТ «Укрпошта» за цим трек-номером. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що лізингоодержувач відповідно до графіку лізингових платежів здійснив сплату лише одного платежу на суму 60000 грн., а тому порушивши умови договору, відповідач не здійснив подальші платежі, відповідно неналежне виконання відповідачем зобов`язання порушує право позивача на отримання коштів за договором. 
За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 цього Кодексу).
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Правовідносини сторін у цій справі виникли з договору фінансового лізингу.
Частиною першою статті 292 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.
За приписами частин другої та третьої статі 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Аналогічне визначення договору лізингу міститься у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». За статтею 4 цього Закону лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця.
За частинами другою, третьою статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» обов`язками лізингодавця є: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Лізингодавець може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів (частина друга статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
Пунктами 3, 7 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.
З моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 13 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Оскільки в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом право власності на передане в лізинг майно залишається за лізингодавцем, то наслідком припинення договору лізингу внаслідок відмови лізингодавця за приписами частини другої статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» є відсутність у ТОВ «Навіа Інвест» обов`язку надати предмет лізингу в майбутньому у власність відповідачу і, відповідно, відсутність права вимагати оплати вартості предмета лізингу.
У справі, що розглядається, лізингоодержувач не виконував зобов`язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором, у зв`язку із чим позивач скористався своїм правом на розірвання договору та вимагає погасити заборгованість за договором і повернути предмет лізингу відповідно до умов договору та чинного законодавства.
Лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів.
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19.
За частиною другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
У пункті 6.1.1 договору сторони погодили відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», що лізинговий платіж складається з: суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; винагороди лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг предмета лізингу; інших комісій у складі лізингового платежу у межах цього договору.
Згідно з пунктом 6.12 у разі, якщо лізинговий платіж за цим договором не сплачено своєчасно або в повному обсязі, грошові вимоги лізингодавця в такому випадку погашаються за рахунок наступних платежів від лізингоодержувача за договором у такій послідовності: відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням від лізингоодержувача предмета лізингу, якщо такі витрати матимуть місце; сплата штрафних санкцій, передбачених договором, якщо відповідне порушення з боку лізингоодержувача матиме місце; сплата пені за прострочення лізингового платежу, якщо таке прострочення матиме місце; відшкодування розміру франшизи, передбаченої умовами договору майнового страхування предмета лізингу, у разі настання страхового випадку; сплата прострочених лізингових платежів (першим в частині винагороди лізингодавця, а потів - в частині відшкодування предмета лізингу); сплата регулярних чергових лізингових платежів (першим в частині винагороди лізингодавця, а потів - в частині відшкодування предмета лізингу); відшкодування збитків, спричинених порушенням лізингоодержувачем своїх обов`язків за договором, якщо таке порушення матиме місце.
Ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.
Відповідно до пункту 11.5 спірного договору у разі вилучення транспортного засобу, дострокового розірвання договору з причин, зазначених у ньому та/або у законодавстві України, всі раніше сплачені лізингоодержувачем платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування транспортним засобом.
Строк лізингу за спірним договором визначається в Розділі 2 спірного договору, який набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
День, що вважатиметься датою розірвання договору визначається у відповідному повідомленні-вимозі, але не раніше отримання лізингоодержувачем цього повідомлення.
Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За своєю правовою природою відносини лізингу передбачають право лізингоодержувача користуватися предметом лізингу, тобто містять елементи договору оренди (найму), у яких користування предметом оренди є платним, тож узгоджене сторонами регулювання не суперечить змісту лізингових відносин, за якими лізингоодержувачу майно надається у виключне користування на визначений термін, та положенням законодавства.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач 09 лютого 2022 року сплатив лише частину лізингових платежів на суму 60 000 грн.
Відповідно до договору фінансового лізингу та графіку платежів датою наступного платежу було 10 березня 2022 року, датою останнього - 10 лютого 2023 року. 
Оскільки відповідач порушив умови договору лізингу та не здійснював плату по договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за договором лізингу у розмірі 152 765,96 грн. 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Сторони у пункті 13.6.1 погодили стягнення пені з лізингоодержувача на користь лізингодавця у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів.
Згідно з пунктами 13.4, 13.8 договору сторони погодили сплату штрафів у розмірі 5% від вартості предмета лізингу кожен у разі порушення лізингоодержувачем умов договору в частині сплати лізингових платежів.
Згідно з пунктом 6.5.3 у випадку зміни курсу долара США в бік зростання більше, ніж на 5% з дати укладання цього договору на дату сплати чергового платежу за графіком лізингових платежів застосовується коригування: винагорода, яка підлягає оплаті в гривні - винагорода відповідно графіку лізингових платежів помножено на курс української гривні до долара США за офіційним курсом НБУ на дату, що передує дню платежу за графіком, поділено на курс української гривні до долара США за офіційним курсом НБУ на дату, що передує даті укладання цього договору.
Відповідач на спростування розміру заборгованості або факту її наявності в цілому, доказів не надав.
Врахувавши особливості умов договору фінансового лізингу, структуру лізингових платежів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості за договором лізингу з врахуванням штрафних санкцій, нарахованих за період дії договору, застосування яких погоджено сторонами договору. 
Також суд першої інстанції вірно встановив, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про витребування предмета договору фінансового лізингу на користь позивача.
Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір фінансового лізингу є нікчемним через відсутність нотаріального посвідчення, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Згідно зі ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, що діяла на час укладення договору) договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі. Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.
Тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач, як лізингоодержувач, висував до лізингодавця ТОВ «Навіа Інвест» вимогу про нотаріальне посвідчення укладеного ним договору фінансового лізингу №09022022 від 09 лютого 2022 року та що така вимога позивачем була проігнорована.
Встановивши, що перед укладенням та на момент укладення договору фінансового лізингу  ОСОБА_1 не заявляв вимог щодо нотаріального посвідчення договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорюваний договір відповідає вимогам частини третьої статті 15 Закону України «Про фінансовий лізинг».
До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №756/11019/22.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач письмово не погоджував зміст умов договору у редакції, що міститься в матеріалах справи є необгрунтованим, оскільки позовні вимоги позивача ґрунтувалися на укладеному договорі фінансового лізингу у простій письмовій формі підписаного сторонами та який частково виконувався сторонами. Зазначенні дії сторін підтверджуються документами, які підписанні позивачем та ОСОБА_1 , оригінали яких було досліджено судом першої інстанції, а саме: договором фінансового лізингу №09022022 від 09 лютого 2022 року, специфікацією до договору фінансового лізингу №09022022 від 09 лютого 2022 року; графіком лізингових платежів до Договору фінансового лізингу №09022022 від 09 лютого 2022 року; актом приймання-передачі в лізинг до договору фінансового лізингу №09022022 від 09 лютого 2022 року. 
Згідно п.16.15 договору фінансового лізингу №09022022 від 09 лютого 2022 року, вказаний договір укладено в двох примірниках, що мають однакову юридичну силу для кожної зі сторін.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача зазначив, що надати примірник договору відповідача не має можливості, оскільки останній його втратив.
Отже, відповідачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування доказів наданих стороною позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не містить обґрунтованого розрахунку стягнутої суми заборгованості є безпідставними, оскільки судом першої інстанції задоволено позов на суму 299 437,25 грн., яка включає в себе всі нарахування, штрафні санкції передбаченні договором фінансового лізингу у випадку не сплати лізингових платежів, які складаються з: протермінованих лізингових платежів (платежі, строк сплати яких настав);коригування (зростання) розміру комісійної винагороди згідно п.6.5.3 договору; пеня згідно п.13.6.1. договору; збитків від зростання індексу інфляції згідно п.13.6.2. договору; відсотків річних згідно п.13.6.2. договору та штрафів згідно з п.п.13.4, 13.5,13.8 договору.
Відповідачем не надавався контррозрахунок на спростування розміру заборгованості визначеного позивачем.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
При цьому, апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2  - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: