Справа № 752/13698/25 
Провадження № 2/752/2371/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.01.2026 року м. Київ
Голосіївський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді     Ольшевської І.О.,
за участю секретаря судових засідань  Білас С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про скасування арешту майна, - 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до  ОСОБА_1 про скасування арешту майна та просить скасувати арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3232840), зареєстрований 20.05.2006р. Першою феодосійською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Феодосійського міського суду 27.04.2006р. на все майно (житло, майно), належне ОСОБА_1 . 
В обґрунтування позову зазначає, що 01.05.2025р. позивач вирішив продати належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , група нежитлових приміщень 58н, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.04.2025р., номер запису про право власності: 59563719, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 3127215080000, звернувшись із покупцем до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулікової Я.І. із запитом щодо укладання договору купівлі-продажу майна. Результат такого звернення виявився негативним, оскільки позивач отримав відмову в нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу майна у вигляді постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В постанові нотаріусом зазначено, що при здійсненні перевірок за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено наявність арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3232840), зареєстрованого 20.05.2006р. Першою феодосійською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Феодосійського міського суду 27.04.2006р. на все майно, належне ОСОБА_1 . Однак, як вказує позивач, цей арешт не має жодного відношення до нього та порушує законні права та інтереси позивача. Так, позивач зазначає, що народився та все життя проживає та зареєстрований у м. Києві, ніколи не проживав в Автономній Республіці Крим, у цивільних чи кримінальних 

процесах, при розгляді яких міг би бути накладений арешт на належне позивачу майно, участі не брав. Згідно інформації, розміщеної на сайті Автоматизованої системи виконавчого провадження, відсутні будь-які виконавчі провадження, відкриті відносно позивача. Згідно інформації, розміщеної на сайті Єдиного реєстру боржників, за результатом пошуку « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » записів не знайдено. За таких обставин, позивач вважає, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації щодо арешту всього майна особи з прізвищем ОСОБА_2 , без будь-якої додаткової ідентифікації з урахуванням змісту постанови нотаріуса порушує права позивача, як власника майна, оскільки він повномірно та повноцінно не може реалізувати своє право щодо розпорядження майном.
Ухвалою від 06.06.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 
Ухвалою суду від 22.10.2025р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав, про розгляд справи повідомлений належним чином. 
На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.
Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Так, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , тобто позивач, є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , група нежитлових приміщень 58н.
Також з цієї Інформації встановлено, що на підставі рішення 27.04.2006р. 

Феодосійського міського суду накладено арешт на невизначене майно, все майно (житло, майно), реєстраційний номер обтяження 3232840, ОСОБА_3 , зареєстровано 20.05.2006 за №3232840 реєстратором Першою феодосійською державною нотаріальною конторою. 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.05.2025р. відмовлено ОСОБА_4 у посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , група нежитлових приміщень 58н на підставі п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат».
У постанові нотаріуса вказано, що при здійсненні перевірок за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено наявність арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження: 3232840), зареєстрованого 20.05.2006 року Першою феодосійською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Феодосійського міського суду 27.04.2006р. на все майно (житло, майно), належне ОСОБА_5 .
У матеріалах справи наявне рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 27.04.2006р. у справі №2-799/06р за позовом прокурора м. Феодосії до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав, за яким позов прокурора задоволено, позбавлено батьківських прав ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Феодосії, АР Крим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборонено відчужувати житло, майно, яке належить неповнолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Тобто, згідно вказаного судового рішення заборона на відчуження майна стосується всього майна, яке належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак не має жодного відношення до позивача, який є уродженцем міста Києва, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має код РНОКПП НОМЕР_1 .
Окрім того слід зазначити, що на виконання ухвали суду від 06.06.2025р. Державна податкова служба України надала інформацію про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має місце проживання: АДРЕСА_2 , має РНОКПП НОМЕР_2 . 
Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
За правилами ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Закону України від 17.07.1997р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. 
У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони 

посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, порушене право позивача підлягає судовому захисту в заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень.
Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_9 в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 30, 76-89, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про скасування арешту майна задовольнити.
2. Скасувати арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3232840), зареєстрований 20.05.2006р. Першою феодосійською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Феодосійського міського суду 27.04.2006р. на все майно (житло, майно), належне ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
5. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складений та підписаний 02.02.2026р.

Суддя        Ірина ОЛЬШЕВСЬКА