ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/22137/25
категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкові повідомлення – рішення, 

установив:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень – рішень Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області (далі – відповідач, ГУ ДПС у Житомирській області) від 10 червня 2025 року №0201797-2409-0624-UA18020010000059904, №0201786-2409-0624-UA18020010000059904, №0201795-2409-0624-UA18020010000059904, №0201798-2409-0624-UA18020010000059904 та №0201789-2409-0624-UA18020010000059904. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення – рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки, належні йому нежитлові приміщення мають сільськогосподарське призначення; у приватній власності має земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», що, на переконання позивача, підтверджує здійснення ним сільськогосподарського виробництва. Наведене, на переконання позивача, обумовлює застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України та звільнення від оподаткування зазначених приміщень. 
Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов.
07 листопада 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що оскаржені рішення винесені у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки позивачем не надано доказів, що він безпосередньо займається сільськогосподарською діяльністю (виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією) та є сільськогосподарським товаровиробником, а відтак відсутні підстави для застування приписів податкового законодавства якими визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
У період з 17 по 31 грудня 2025 року головуюча суддя перебувала у відпустці.
На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за позивачем обліковуються такі об`єкти нерухомого майна: земельна ділянка за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га та земельні ділянки, які передані в оренду. 
Окрім того, за позивачем зареєстроване право приватної власності на нежитлові приміщення за адресами: АДРЕСА_1 (площею 129,2 кв.м.), АДРЕСА_1 (площею 103,3 кв.м.), АДРЕСА_2 (площею 604,5 кв.м.), АДРЕСА_2 (площею 1686,5 кв.м.) та АДРЕСА_3 (площею 58,6 кв.м.).
Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 фізичною особою – підприємцем, який здійснює свою діяльність на спрощеній системі оподаткування (2 група, 20 відсотків), за наступними видами діяльності: КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна» (є основним) – секція L (операції з нерухомим майном); КВЕД 77.31 «Надання в оренду сільськогосподарських машин та устаткування» – секція N (діяльність в сфері адміністративного та допоміжного обслуговування); КВЕД 77.11 «Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів» – секція N (діяльність в сфері адміністративного та допоміжного обслуговування). Крім цього, позивачем 03 березня 2025 року надано до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку – фізичної особи підприємця (нова звітна) з Додатком 1 та з Додатком 2 за 2024 рік за № 9427553442, у якій зазначено серед видів підприємницької діяльності, що здійснювалася: КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна» (основний); КВЕД 77.31 «Надання в оренду сільськогосподарських машин та устаткування»; КВЕД 77.11 «Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів»; Загальний дохід ОСОБА_1 за звітний податковий рік становить 3423000 грн. Інформація щодо використання праці найманих працівників відсутня.

Зазначену інформацію позивач не спростовує.
Окрім цього, сторони визнають, що позивач є засновником ТОВ «Яромир» (код ЄДРПОУ 34747196) із часткою 99,83% та є членом фермерського господарства «Агрісем».
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належні позивачу земельні ділянки передані в оренду зазначеним суб`єктам господарювання.
ГУ ДПС у Житомирській області 10 червня 2025 року сформувало податкові повідомлення – рішення:
№0201797-2409-0624-UA18020010000059904, яким визначено суму податкового зобов`язання 13759,80 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2024 рік;
№0201786-2409-0624-UA18020010000059904, яким визначено суму податкового зобов`язання 5490,08 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2024 рік;
№0201795-2409-0624-UA18020010000059904, яким визначено суму податкового зобов`язання 64379,25 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2024 рік; 
№0201798-2409-0624-UA18020010000059904, яким визначено суму податкового зобов`язання 179612,25 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2024 рік; 
№0201789-2409-0624-UA18020010000059904, яким визначено суму податкового зобов`язання 6240,90 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2024 рік.
Уважаючи зазначені податкові повідомлення – рішення протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Основним нормативно-правовим актом, що регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства Податковий кодекс України (далі – ПК України).
Відповідно до пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.
Статтею 15 ПК України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з вказаним Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з вказаним Кодексом.
Згідно з статтею 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
За змістом пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За результатами аналізу підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України слід дійти висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких – власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга – об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (що, власне, випливає із обраного законодавцем класу будівель). Залежно від періоду (до і після 01 січня 2019 року) застосовувалася додаткова умова – безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку).
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України №507 від 17 серпня 2000 року, клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (1271) включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. Цей клас не включає: споруди зоологічних та ботанічних садів.
Як установлено з матеріалів справи, позивач на праві власності володіє такими об`єктам нерухомого майна:
- нежитлова будівля, пекарня-баня № 1, загальною площею 129,9 кв. м. за адресою: Житомирська обл., Андрушівський р-н., с. Антопіль, вул. Центральна, буд. 1а;
- нежитлова будівля, контора, загальною площею 103,1 кв. м. за адресою: Житомирська обл., Андрушівський р-н., с. Антопіль, вул. Центральна, буд. 2а; 
- нежитлова будівля, хімсклад, загальною площею 604,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- нежитлові будівлі, загальною площею 1686,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 ;
- будинок бджільника №2, будинок бджільника №1, загальною площею 58,6 кв. м. за адресою: Житомирська обл., Андрушівський р-н., с. Антопіль, вул. Центральна, буд. 14б.
Надаючи правову оцінку належності зазначених об`єктів нерухомості (будівлі та споруди) до такого, що призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, суд уважає на необхідне зазначити таке.
У контексті положень норми підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України щодо функціонального використання об`єктів нерухомості, тобто для сільськогосподарського виробництва, не лише цільове призначення нежитлової будівлі згідно з правовстановлюючими документами, а й фактичне її використання як об`єкта сільськогосподарського призначення, є підставою для звільнення від оподаткування.
На підтвердження такого позивач надав експертні висновки Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» АС7 №2518901 та АС12 №2518902 від 08 липня 2025 року, згідно яких більша частина приміщень належать до коду 1271 Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023. 
Також суд зауважує, що відповідач під час розгляду справи не заперечував факт належності зазначених об`єктів нерухомості до класу «Нежитлові сільськогосподарські будівлі» (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023.
Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про дотримання у спірний період таких умов для застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а саме: об`єкти нерухомості (будівля, споруда) призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (що, власне, випливає із обраного законодавцем класу будівель).
Тим часом позивач не надав суду доказів на підтвердження безпосереднього використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку) зазначених приміщень. 
Також суд зауважує, що у експертних висновках зазначено, що для комплексних будівель, що складаються з декількох будівель, об`єкт класифікації визначено на основі бухгалтерського обліку за рахунком основні засоби.
При цьому, як зазначає відповідач та не заперечує позивач, він як суб`єкт господарської діяльності перебуває на спрощеній системі оподаткування.
Згідно з абзацом першим пункту 296.1 статті 296 Податкового кодексу України фізичні особи – підприємці– платники єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, ведуть облік у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів. 
З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження ведення позивачем бухгалтерського обліку у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» суд ставить під сумнів, що саме позивач здійснює бухгалтерський облік будівель як основних засобів. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у розрізі дотримання позивачем такої умови для застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, як власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, суд зауважує на таке.
Обґрунтовуючи своє право на застосування пільги, передбаченої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, позивач указує, що він є засновником ТОВ «Яромир» (код ЄДРПОУ 34747196), із часткою 99,83 %, яке має вид діяльності вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур(КВЕД 01.11). Крім того, ОСОБА_1 являється членом фермерського господарства «Агрісем» (код ЄДРПОУ 39476308), видом діяльності якого також являється « 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур». Окрім того, позивач власником та користувачем земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Наведене, на переконання позивача, підтверджує здійснення ним сільськогосподарського виробництва. 
Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд зауважує на таке.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу – це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Водночас, у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України зазначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника дано виключно для цілей глави 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу XIV цього Кодексу «Спеціальні податкові режими», до якої віднесено четверту групу – сільськогосподарські товаровиробники. Таким чином, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235. пункту 14.1 статті 14 ПК України застосовується виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», що прямо визначено вказаним підпунктом.
Отже, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно».
Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 2 Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України» від 24 червня 2004 року №1877-ІV (далі – Закон України №1877-ІV) з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин, під яким мається на увазі юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа – підприємець, основною діяльністю якої є виробництво сільськогосподарської продукції та/або розведення, вирощування, вилов риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробка на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, а також здійснення операцій з її постачання, при чому в такій діяльності питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно (пункт 2.151).
У пункті 2.26 названої правової норми також міститься визначення виробників сільськогосподарської продукції – сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, які здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.
Суд зауважує, що наведені визначення з`явилися у названому нормативно-правовому акті в результаті набрання чинності 27 лютого 2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 15 січня 2020 року №465-ІХ та 04 грудня 2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування Державного аграрного реєстру та удосконалення державної підтримки виробників сільськогосподарської продукції» від 05 листопада 2020 року №985-ІХ, а тому можуть бути враховані під час розгляду цієї справи.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про застосування визначень поняття сільськогосподарського товаровиробника у наведеному законодавчому акті для цілей визначення змісту статусу сільськогосподарського товаровиробника, оскільки наведене поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке має чітко обмежену сферу застосування. Тому, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.
Відтак сільськогосподарським товаровиробником може виступати як юридична, так і фізична особа.
Однак, лише сам по собі факт наявності у позивача будівель, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не може свідчити про ознаку позивача як сільськогосподарського товаровиробника.
Таким чином, вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на пільгу, передбачену пунктом «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, слід установити чи наділений позивач статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні наведених вище норм права.
Як вже зазначалось вище, позивач стверджує, що займається сільськогосподарською діяльністю, має у власності землі сільськогосподарського призначення, які використовуються ним для вирощування сільськогосподарських культур для власних потреб.
Згідно із приписами частини 1 статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15 травня 2003 року №742-ІV особисте селянське господарство – це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.
Тим часом, як убачається зі змісту закріплених у Законі України №1877-ІV визначень, поняття «виробник сільськогосподарської продукції» є більш ширшим ніж поняття «сільськогосподарський товаровиробник», оскільки першими можуть бути у тому числі домогосподарства, а другими тільки визначені суб`єкти господарювання, що здійснюють виробництво та постачання сільськогосподарської продукції, в той час як домогосподарства реалізують тільки надлишки виробленої продукції. 
Суд зауважує, що позивач помилкового ототожнює поняття «виробника сільськогосподарської продукції» та «сільськогосподарського товаровиробника», що, як наслідок, обумовлює його висновок про належність до останніх домогосподарств, які, тим часом, як убачається з наведеного вище нормативно-правового регулювання, є саме виробниками сільськогосподарської продукції, однак не мають статусу сільськогосподарських товаровиробників.
Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку, що правові підстави для застосування пільги, передбаченої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, для об`єкта нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, відсутні, оскільки позивачем не надано доказів того, що він є сільськогосподарським товаровиробником.
Аналогічний висновок викладений у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі №240/7887/24.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів, що діяв в межах повноважень та в спосіб, передбачений законом, а тому позов не підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись положеннями статей 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

08.01.26